Chceš mě dopravit zpátky do Kanzuy? Už neexistuje.
Mám svým mužům říct,
že jejich rodiny zemřely pro záchranu dynastie?
Jsem jejich královna.
To bychom možná měli přehodnotit.
Chci, abyste oba našli to, kvůli čemu jsme sem přišli.
Chci zjistit, kvůli čemu jsme tolik obětovali.
Pro co jsem obětoval svoji ženu.
Něco se mi nelíbí.
- Ne, Haniwo! - Nestřílejte!
- Ty jsi Haniwa? - Ano.
- Ty, co jsi křičel... jak se jmenuješ? - Kofun.
Za těmito stromy je most.
Přes něj dojdete do Domu osvícení.
Dál mohou jít jen Jerlamarelovy děti.
Jdeme spolu, bratříčku.
Nastal den, kdy se musíte setkat se svým otcem.
Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Haniwo, Kofune. Moc rád vás vidím.
Vy jste...
Jerlamarel. Váš otec.
Když jsem se dozvěděl, že věrostrážci našli alkennské,
obával jsem se nejhoršího.
Tak se mi ukažte.
Musíte po té cestě být vyčerpaní.
Zavedu vás dovnitř.
Dům osvícení.
Nic podobného jsem jinde neviděl.
Budovu jsem našel téměř neporušenou.
Sloužila jako vězení a měla vydržet dlouho.
Celé roky jsem sbíral součástky na generátor
a díky tomu dnes máme elektřinu na světlo, teplo a teplou vodu.
Všichni už se na vás těší.
Všichni?
To jsem já.
Seznamte se se svými sourozenci.
Haniwo, Kofune, dokázali jste to.
Jsem váš bratr Oloman.
Tohle je Sheva.
- To jsou Nonni a Sammy. - Vítejte.
Tady je Sheena.
Vítejte.
Těší mě.
A tihle darebáci jsou Hayah a Hoveh.
Musíte mít hlad. Pojďme jíst.
Děkujeme za jídlo, které jíme,
i za rodinu, se kterou ho sdílíme,
včetně našeho nového bratra a sestry.
Začněte.
Teď si musíte odpočinout.
Tady je tvůj pokoj, Haniwo.
Kofun bude hned vedle.
Tady máš věci. Tady je postel.
To je obraz od Clauda Moneta.
Je to vlastně jen reprodukce.
Je krásný, viď?
Ano, je.
A to nejlepší nakonec.
Tady jsou sprchy.
V téhle lahvičce máte mýdlo.
Vodu dokonce ohříváme.
Ano, četli jsme o tom v knihách.
Bude to ještě příjemnější, než jen o tom číst.
Ukážu ti tvůj pokoj, Kofune.
A tady máme spát?
Asi jo.
Když jsme jedna velká rodina, proč nespíme pohromadě?
Taky mě to napadlo.
Pojď sem.
Je tu tak teplo i bez ohně.
Chybí mi táta.
Mně taky.
Myslíš, že ještě někdy budeme spolu?
Nevím.
Nechali jsme ho samotného...
...po tom, co se stalo s mámou.
Nevím, proč jsme sem přišli.
Nikdo s ní nesmí mluvit.
Nikdo se k ní nesmí přiblížit. Ručíš mi za ni životem.
Doslova?
Ano.
Měla jsi pravdu.
Varovala jsi mě,
že podpory vlády tvé sestry budu dřív či později litovat.
Ale ani ty sama jsi netušila, jak moc se tvá slova vyplní.
Každý z těchto vojáků přišel o rodiče, dítě, sourozence nebo partnera.
Kterýkoliv z nich by se proti ní mohl vzbouřit... nebo proti nám.
Obávám se, že jestli zjistí, co udělala...
...nevyhneme se tomu.
Jestli?
Jak tomu chceš zabránit?
Víme o tom jen já, ty, tvůj čarodějník
a královnina spoluvězenkyně, která je pod dohledem.
A královna.
Dřív nebo později bude muset k vojákům promluvit.
Jak zabráníš tomu, aby se dozvěděli pravdu?
Nesmí už vyjít ven jako královna.
Co tím myslíš?
Že máme dvě možnosti.
Buď vyjde ven poté, co se dobrovolně vzdá trůnu
a dá své sestře požehnání a svolení k vládě,
nebo nevyjde nikdy.
Nikdy ji nepřiměješ, aby se trůnu vzdala.
Já nemám, jak bych ji přesvědčil.
Tak to budeš muset zkusit ty.
Patříš k princezně Maghře?
Věrostrážce ti svěřil dohled nade mnou.
Přísahal jsi tedy buď jemu, nebo jí.
Nejspíš jí,
protože on ti dává najevo jen pohrdání.
Mlč už.
Ještě včera jsem byla majetkem muže toho nejhrubšího zrna.
Nevzpírala jsem se, protože to bylo lepší než alternativa...
...jen do té chvíle, než to už nešlo dál.
Čím ses jí zavázal?
Věrností. Proč ne.
Ale poslušností,
budoucností, životem?
Proč?
Královna mi jasně řekla, co získám, když jí pomůžu.
Stejně tak bys měl vědět ty,
co získáš, když pomůžeš mně.
Být pobočníkem princezny není špatné.
Být pobočníkem královny je ještě lepší.
Co je to?
Čti.
Než tohle všechno začalo,
dalo se ještě spolehnout na tvůj zdravý rozum.
Takovou si tě ještě pamatuji.
A doufám, že ses úplně nezměnila.
A že přijmeš realitu, ve které se nacházíš,
a zachováš se rozumně.
„Vzdej se trůnu.“
Připoj tam svoji pečeť.
Přečti to ještě dnes vojákům.
A zavaž se k tomu, že mě přijmeš jako svou královnu.
Jak bohatou musíš mít představivost.
Když si sem vejdeš a myslíš, že bych to pro tebe opravdu udělala.
Pro mě?
Dělej, jak myslíš.
Nabízím ti to jako výraz milosti a s úctou k památce našeho otce.
Přijmi, nebo ne. Máš na výběr.
Nemám, Maghro.
To dobře víš.
Takovou věc si nemůžeš koupit.
Ani ji vymámit slibem, že zachráníš můj život
nebo dodáš nějaký vytoužený smysl tomu svému.
O králi či královně rozhodují bozi.
A svědkem jejich rozhodnutí je Smrt,
jinak to není právoplatné následnictví ani majestát.
Jen malicherně lživá dohoda mezi lidmi.
Jestli chceš moje božství...
...seberte odvahu a přijďte si pro něj s nožem.
Boží zákon, boží hlas, boží slova.
Je až zázračné,
jak tě vždy podpoří v tom, co zrovna chceš.
Pak se mi zdá příznačné, že svůj konec najdeš právě zde,
přesvědčená o božské přízni,
zatímco tě osud postupně připraví o vše,
na co sis kdy činila nárok.
Ještě stále můžeš abdikovat.
Ber, nebo neber.
Je to na tobě.
Vyspali jste se trochu?
Moc ne.
To si umím představit.
Opustili jste vše, co jste znali.
Je přirozené, že se cítíte trochu ztraceni.
Ale věřte mi, že je to přesně naopak.
Jste tu se svou rodinou.
Pojďte, provedu vás.
Tady se každý den studuje.
Tužku?
Máme se toho hodně co učit.
Je to tak?
Tady je naše knihovna.
Knihy jsem do ní přinášel skoro deset let.
Knihy o fyzice, matematice, medicíně,
historii, geografii, inženýrství, literatuře.
Naši předci všechny své poznatky a úspěchy
velmi pečlivě dokumentovali.
Jako by tušili, že je budeme potřebovat.
Sdílíme spolu stejné požehnání a já vám toho chci tolik ukázat.
A mezi požehnáním a kletbou je někdy jen tenká hranice, že?
Protože každý den ve světě kolem i v sobě
vidíme všechen ztracený potenciál.
A připadáme si sami.
Vážně?
Víš, jak to myslím, Kofune.
Svoji schopnost jsme museli před každým skrývat.
Přesně tak.
Většinu života jsem cestoval a hledal lidi jako já.
Překročil jsem Trivanty a došel až do Západní pustiny.
Šel jsem na západ od Payanské země až k Atlantiku.
A nenašel jsem nikoho, kdo viděl.
Viděl jsi oceán?
Koupal jsem se v něm.
Proč ses tedy vrátil?
Abych postavil toto místo.
Citadelu moudrosti
a útočiště, kde můžeme v bezpečí žít a studovat.
Abychom se vzdělali ve vědách předků a předali tuto moudrost dál.
Ale říkal jsi, že jsi nenašel nikoho se zrakem.
Nenašel. A tak jsem stvořil vás.
Všichni jsme tvoje děti?
Ano. Ty, Kofun,
Oloman, Sheva.
Všichni kromě těch dvou malých.
Jejich otcem je Oloman.
A jejich matky?
Své matky milují tak, jako vy tu svoji.
Vždy tu bude vítaná.
Naše matka je mrtvá.
- Cože? - Zabili ji věrostrážci.
To mě moc mrzí.
Měl jsem ji rád.
Zas tak moc ne, když jsi ji opustil.
- Kofune. - Navíc těhotnou.
Opustil jsi i nás.
Nechtěl jsi nás snad poznat?
Nechtěl jsi vědět, jací jsme?
Máte právo se zlobit.
Uznávám, že mnohdy lituji,
jak jsem se v těchto věcech zachoval.
Byl jsem mladý. Nerozumný.
Být vyvolený mi nezaručuje dokonalost.
Spíš naopak.
Ale já jsem vyvolený, Kofune. To přece chápeš.
Vidoucí dítě narozené slepým rodičům.
Měl jsem pro tento temný svět být mostem
k novému, lepšímu světu.
Máme božské poslání. Budeme žít ve vzpomínkách.
Bude se o nás mluvit po zbytek dějin.
Pojďte. Ukážu vám generátor.
Co děláš?
Je mu úplně jedno, že je máma mrtvá.
Ale není.
Zasáhlo ho to, ale nebyli přece manželé.
Ne. Jen mu odnosila jeho děti.
Nás, Kofune. Trochu mu křivdíš.
Takže jsme všichni vyvolení k tomu, abychom do světa přinášeli světlo?
Vyvolení.
Narození.
Říkej tomu, jak chceš. Ale dosud jsme neustále žili ve strachu.
Ve strachu před lidmi, co by měli mít strach před námi.
Chceš, aby z tebe měli strach?
Radši ať mají strach, než aby mě pálili na hranici.
Můžeme?
To je uhlí?
Ano, venku za plotem máme důl.
Payanská země je na uhlí bohatá.
A díky tomu svítí světla?
Ano, ukážu vám to.
Olomane.
Dobré ráno.
Spalováním uhlí v kotli se tvoří natlakovaná pára.
Vypouští se do turbín a roztáčí generátor na výrobu elektřiny.
To jsi postavil sám?
Opravil jsem to.
Ale tady Oloman ví, jak s tím přesně zacházet.
Přidal jsem tohle. Tlakový ventil.
Tlak se musí hlídat,
jinak je ho moc, nebo málo.
V obou případech to znamená výpadek elektřiny.
Představte si, co můžeme dokázat, až nás bude víc.
Rozsvítíme celá města.
K čemu bude světlo dobré městům se slepými lidmi?
Budou to města pro vidoucí.
Je nás asi deset. Co všichni ostatní?
Necháš je svému osudu?
Jistěže ne, Kofune.
Ale uvědomme si, že v přirozeném řádu věcí
je nepřirozená slepota, nikoliv zrak.
Ti lidé za námi brzy přijdou,
abychom se stali otci jejich vidoucích dětí.
A tyto děti se tu budou muset vzdělávat.
A v budoucnu i na jiných místech.
Bůh či příroda, ať to nazveš jakkoliv,
tě vyvolili k tomu, abys pomáhal lidstvu navrátit zrak.
A je to teď naše zodpovědnost.
- Díky, Olomane. - Ano, pane.
Kofune.
Na Jerlamarela si člověk musí zvyknout.
Myslí si snad o sobě, že je bůh? Že my všichni jsme?
Ne bohové. Jsme jen počátkem nového člověka.
Jsme navracející se lidský druh, který může po 500 letech,
kdy se lidé podobali vyděšeným zvířatům, odhalit náš skutečný potenciál.
Vyděšeným zvířatům?
Přál bych ti setkat se s mým skutečným otcem.
Rozumím ti, Kofune.
Pro mě byl začátek tady taky těžký.
Ale neuvědomuješ si, že ačkoliv vidíš,
žil jsi celý život v temnotě.
Dopřej tomu čas.
Jerlamarel nás nevychovával, ale dal našemu životu smysl.
- Vrátit do světa světlo. - Přesně tak.
Můžeš začít tady s tou lopatou.
Věrostrážci zavraždili váš lid.
Truchlíme pro ně.
I my, Valeyové, cítíme bolest jejich duší.
Ale mí lidé se bojí, že k nim zavedeš Tamacti Juna.
Máme zraněné dítě a potřebujeme léčitele.
Bez péče jí zbývá den.
Nepřijmeš ji?
Nechte ji tu.
A slibte, že na cestě odsud za sebou zanecháte stopy.
Máš moje slovo.
Statečná Bow Lion.
Kam půjdete?
To ví jen Božský plamen.
Ale Valeyové se o tebe postarají.
Začni tu nový život.
Venku tě nic nečeká, Bow Lion.
Máš odvahu jako tvoje matka.
Sním pro tebe o dlouhém životě, moje milá.
Máš před sebou ještě mnoho cest.
- Čet-čet. - Čet-čet-čet.
Moje statečná lvice.
Stojím za Babou.
Nezapomeneme na tebe, Bow.
A zbyli jsme sami, ty medvěde.
Které bohy jsi urazila, že tě tak potrestali?
Matka mě učila, že smutné dny netrvají déle než šťastné.
Taky je tušitelka?
Ne. Ale ráda pila.
Což hodnotu jejího sdělení nijak nesnižuje.
Ochlazuje se.
Rozděláme oheň. Půjdu něco ulovit.
Plukovníku. To je překvapení.
Skutečně?
Myslel jsem, že mě budeš očekávat,
když sem dorazily děti Baby Vosse.
Trochu mě znepokojilo, že ses neozval,
jak jsi slíbil generálovi.
Věděl jsi, že mi to lučištníci řeknou.
Chystal jsem se na to. Bylo tu trochu rušno.
Tak jsme přišli sami. Kde jsou mí vězni?
Proč generála tak zajímají zrovna tyto děti?
Moje práce je plnit jeho rozkazy,
ne je zpochybňovat ani jim rozumět.
Vezmi si to k srdci.
Na rozdíl od tebe pro generála nepracuju. Jsme partneři.
Namlouvej si to, pro svůj klid.
Víš naprosto jistě, že to jsou děti Baby Vosse?
Trivanty jsou daleko a chyby by nás přišly draho.
Dostaneš jeho dceru, Haniwu.
- A syna? - Ne.
Budeme mít problém?
Absolutně ne. Za předpokladu, že tu chlapec zůstane.
Moje rodina je ozbrojená a jsme v přesile.
Dobrá. Spokojíme se tedy s dívkou.
Kofune?
Nemusíš se tady plížit.
Mluví o nás. Proč?
Cože?
Haniwo!
Kofune!
Babo!
Otevřete dveře!
Pomoc!
Otevřete!
Pusťte mě!
Haniwo! Ne!
Otevřete ty dveře!
Jeďte.
Jeď.
Jsi v pořádku?
Byla to moje dcera. Tvoje sestra.
Neviděl jsem jinou cestu.
Je to škoda. Měla velký potenciál.
A co Kofun?
Co viděl?
Dost.
Čekal jsem na ně tak dlouho.
Vůbec se mi to nelíbí.
Udělala jsi, co šlo.
Ale ne dost.
Víc, než by pro tebe udělala ona na tvém místě.
To víš jistě?
Naprosto.
A ty svým způsobem taky,
i když si toho třeba nejsi vědoma.
Není to tvoje vina.
Kdyby tu byl tvůj otec, souhlasil by.
Udělám to rychle.
Věrostrážce?
Byl jsi mi pevnou oporou, kam až mi paměť sahá.
Nedokážu si představit, že se do dalšího života,
ať už bude jakýkoliv, vydám bez tvých rad.
Přidala jsem pár poznámek.
Pokud bude sestra souhlasit,
přečtu je vojákům a výměna může být zahájena.
Má abdikace.
Přestaň! Co to děláš?
Běž od něj!
Tamacti June.
Co jsi to udělal?
Děkuji ti za věrnou službu.
Ne, Sibeth.
Co jsi to udělala?
I ten nejvěrnější pes,
ke kterému chováš největší přízeň,
musí být utracen, jakmile jednou kousne.
- Zabilas nás obě. - Sotva.
Až to zjistí jeho vojáci venku...
Ale ne. Ne „jeho“.
Jen si je půjčil.
Vyslechnou si pravdu o tom,
že nedokázal překonat pocit viny kvůli zraněním, které jsem utrpěla.
V souladu s Prastarou cestou si vzal život.
Věrný až do konce.
Obě musíme říci to samé,
abychom nezatemnily pravdu.
Nastal by zmatek a v něm bychom snadno přišly o hlavu.
Nebo ven vyjdeme spolu
a vysvětlíme jim,
že v těchto těžkých časech povedu své vojáky se sestrou po boku.
Poprvé během své vlády ji přijmu jako rádkyni.
Neboj se.
Jsem tady.
Přímo tady.
Hodně se toho změní.
Nech mě! Pusť mě!
Uklidni se, Kofune.
Cos udělal s mojí sestrou?
Je v bezpečí.
Dal jsi ji trivantianským.
Nejsou to ta monstra, jak se u vás tradovalo.
Nebýt mé spolupráce s nimi,
královna by už dávno zničila toto místo i celou moji rodinu.
S pomocí našeho zraku a trivantianské armády
porazíme královnu jednou provždy.
Bude to trvat dlouho,
ale brzy budeme mít k dispozici nejmocnější armádu na kontinentě.
Nebudou nás lovit jako psy, ale vzývat jako bohy.
Ale neobejde se to bez oběti.
Kofune, synu.
Nejsem tvůj syn, magore jeden!
Zmlkni.
Nezasloužíš si požehnání, kterého se ti dostalo.
Vyveďte ho zadem. Ať ho ostatní děti nevidí.
Moc mě to mrzí.
Odvedou tě na hranice pozemku, pak můžeš jít.
Co moje sestra?
Co je s mojí sestrou?
Odveď všechny dolů do sklepa.
Čekej na můj signál.
Nechci, aby ho děti slyšely.
- Hej! - Hej!
Napravo, tati.
Nalevo!
Zeď!
- Jsme na konci? - Ano.
Jerlamarele!
Kde jsi?
Snad se přede mnou neschováváš?
Vidíš mě?
Protože já tě cítím.
Cítím ten tvůj prašivej krysí kožich.
Tohle je ten Dům osvícení?
Nejsou tu stromy.
Ani vzduch.
Jenom puch hniloby.
Tvůj zrak i tvoje moudrost jsou jako mor, co vás vyhladil.
Ale ty necítíš nic.
Co vy blázni víte?
Pojď se mi postavit jako chlap, chcípáku jeden.
Babo Vossi. Takhle to být nemusí.
Dal jsi moji holčičku trivantianským.
To je tvoje vina, ne moje.
Generál chtěl ji, protože si myslí, že je tvoje dcera.
Který generál?
Edo Voss.
Edo.
Tvůj bratr.
A tys jim ji dal?
Neměl jsem na výběr.
Co jsi za člověka, že na své děti čekáš 17 let, jen abys je zradil?
Bojuji za celou lidskou rasu! Boj si žádá oběti!
Jsou to moje děti. Ublížils jim!
Nejsou tvoje.
Byly stvořeny k účelu, který sotva můžeš pochopit.
Myslíš?
Urvu ti hlavu!
Neurveš.
Hajzle jeden.
Snad si nemyslíš, že mě můžeš porazit.
Myslím. Už jsem takovej.
Kde jsi? Srabe zasranej?
Je to zbraň ze starých dob.
Mnohem účinnější než vaše šípy a meče.
Vím, co to je puška.
Je to zbraň chlapů bez koulí.
Nemůžeš vyhrát, Babo Vossi.
Žiješ ve světě stálé temnoty.
Já patřím do budoucnosti, kde už pro vás není místo.
Ale ne. A teď jsi ty v mém světě.
Kde jsi?
Všude.
Nikdo neodejde, dokud se nevrátím.
Cítím tvoji krev, Jerlamarele.
Jo?
A tvůj strach.
A cítíš i ten svůj?
Nechám tě pomalu vykrvácet.
Ucítíš, jak z tebe uniká život.
Smrt hodná zbabělce.
Pomalá, lepkavá.
Čet-čet.
Podívej se na mě.
Můžeš si za to sám.
Počkej.
Prosím! Ne!
Kofune?
Ano.
Jsi v pořádku?
Nejsem.
Věrostrážce je mrtev!
Byl posledním svého druhu.
Jako voják cti věděl...
...že když zklame svou královnu, království,
své bohy i sebe...
...nezbývá mu než zemřít smrtí vojáka,
jak si žádá tradice.
Hrdinou až do konce.
A nám teď připadl úkol
dostát jeho vznešeného příkladu.
Budeme pokračovat dál.
Vybudujeme si nový svět.
Svět bez utrpení.
Svět bez bídy.
- Svět bez... - Svět beze strachu.
Bez nenávisti.
Bez pověr.
Vydáme se po dosud nevyzkoušené cestě.
A v tomto světě, který nám otevřela oběť Tamacti Juna...
...už nebudou věrostrážci potřeba.
Seržante, odcházíme k Levandulové pěšině.
To bylo zajímavé.
Svět bez věrostrážců znamená svět bez čarodějníků.
Jdeme najít moji rodinu.
O tom nebudu diskutovat.
A až je najdeme, naše armáda je nebude považovat za uprchlíky.
„Naše“ armáda?
Copak není?
Cesta před námi vede do království vidoucích.
V takovém světě budu potřebovat vidoucího krále,
aby mi dal vidoucí děti.
Ale protože mě Jerlamarel už jednou odmítl,
nebudu se mu vnucovat podruhé.
Máš nějaký návrh?
Pověz mi o svém synovi.
Čet-čet.
Co vidíš, chlapče?
Věže z božské kosti.
Víc, než kolik jsem viděl za celý život.
Je tam kouř.
Paris.
Je tady.
Jdeme najít tvou sestru.
Překlad titulků: Iva Krombholzová