Magra!
Radai mamą?
Ji klūpojo prieš jų vadą.
Mačiau, kaip ji mirė.
Ėjau jos ieškoti.
Ir radau šitą. Turim bėgti.
Žinau vieną vietą, kur galėsim pasislėpti. Paskui mane.
Niekas mūsų čia neras. Čia - ola. Jos nesimato.
Mes atėjom.
-Butsai! -Atidaryk narvą!
Atidaryk narvą!
Ne!
Girdėjau, kad naujam pajų monarchui užėmus sostą,
jam įsiuvamas amuletas tiesiai virš širdies.
Kaip kas nors galėjo pagrobti karalienę?
Aš - vienintelis čia, galintis tau padėti.
Aš žinau, pas ką tavo sesuo.
Čet čet!
Čet čet čet!
Dorianas Vyresnysis kartą pasakė:
"Labiausiai nerimą keliantis garsas žmogui yra tyla,
kuomet gamta reikalauja aimanų."
Tyla gimstant, tyla didžiausio sielvarto akimirką.
Tyla kenčiant tokį didelį skausmą.
Tu gali didžiuotis.
Tu nepasidavei.
Tai gal ir paveiktų kai kuriuos vyrus mano vietoje...
Užplūdus pasigalėjimo jausmui, jų nuožmumas nusilptų
ir taip toliau.
Atvirai sakau, tokie vyrai - bailiai.
Ne veltui šioje vietoje esu aš, o ne kiti.
Aštuoni pirštai...
Pradėsim nuo kojų.
Darysiu tai ilgai, kol nepasakysi man, kur yra mano karalienė.
Žinau vietą, kurioje laikoma karalienė.
Jie mūsų nelauks.
Greitai jojant užtruksim kelias dienas.
Mano kuopa jau rengiasi išvykimui.
Prieš tai reikia išspręsti kelis klausimus.
Išspręsti?
Pirma, berniukas.
Esu dėkingas, kad jis padėjo sučiupti dvi šešėles.
Dabar...
Norėčiau sužinoti, kaip jam tai pavyko.
Jis nėra tavo sūnus.
Tai buvo akivaizdu pačią pirmą akimirką, kai jį tau atvedžiau.
Bet jis regi, tiesa?
Taip.
Dar vienas Dželamarelo vaikas
su kita moterimi.
Tu verta daugiau.
Tai - ne berniuko kaltė, be jo nieko nežinotum.
Aš - Raganų medžiotojas, Magra, ir dabar mano palapinėje sėdi raganius.
Kaltė čia niekuo dėta. Bet aš negaliu ignoruoti jo.
Žinoma, kad gali!
Jis - su manim.
Jis - mano globotinis. Aš - karaliaus duktė.
Ką dar norėjai išspręsti?
Ar jis vyks su mumis.
Vyks su mumis?
Mano kariauna išvyksta. Negaliu tavęs čia palikti.
Jokiu būdu. Niekur neisiu, kol nebus surasta mano šeima.
Praėjo kelios dienos, o mano žvalgai nerado jokių jų pėdsakų.
-Tu man žadėjai! -Aš žadėjau ieškoti.
Ir, mano supratimu, savo pažadą tesėjau.
Tuomet palik dalį savo vyrų. Aš ieškosiu toliau.
Aš neturiu kitos išeities, kaip ir tu.
Berniuk...
Apie žudymą esu pamiršęs tiek, kiek tu iš viso žinai.
Jei manai, kad rega teikia tau privalumą,
manyk iš naujo.
Viskas gerai.
Čia niekas negyvena. Pavojaus nėra.
Kelių vyrų pakaks mano saugumui.
Magra, karalienė - pavojuje.
Ji gali būti neįgali. Gal net nebegyva.
Mes nežinom, kas valdo karalystę.
Mes nežinom, ar iš viso kas nors valdo karalystę.
Chaosas, vyravęs prieš tavo šeimai užimant sostą, buvo nepakeliamas.
Nuolatinės kovos, sielvartas ir kerštas.
Jei soste nesėdės Keino palikuonis, vėl risis galvos.
Tu - teisėta Keino palikuonė.
Aš paliksiu grupę vyrų tęsti tavo šeimos paieškas.
Tačiau asmeniškai tu...
Nėra kitos išeities.
Jūs - liekančių vyrų vadas?
Taip, jūsų didenybe. Su manim - keturi vyrai.
Aštuoni būtų geriau.
Vykdyk.
Supranti, kokia svarbi tavo užduotis?
Taip, ponia, suprantu.
Jie - visas mano gyvenimas.
Taip, ponia.
Privalai pakalbėti su tėvu.
Jis nenori manęs girdėti.
Būtent todėl ir turi pakalbėti.
Kodėl aš?
Haniva, nesvarbu, kas ims kalbėti pirmas.
Svarbiausia, kad pradėtų.
Manai, tai - lengva.
Taip.
Nutrauk tylą. kol dar gali.
Kodėl sustojom?
Apsistosim čia nakčiai. Tavo tėvas nuėjo pirmyn žvalgytis.
Ar jis didelis?
Kas didelis?
Oho.
Nežinau, ar man palengvėjo, ar tikėjausi niekada jo nerasti.
Pasakysiu joms.
Namai.
Kaip karalienė, kuri nekelia iš rūmų kojos,
atsiduria kelyje tik su dviem tarnaitėm ir važnyčiotoju?
Manai, jai kažkas grėsė?
Galiu daug ką įsivaizduoti.
Nors nenoriu.
Ji turėjo priešų.
Tokia jau karalių lemtis.
Vieni jų turi daugiau, kiti - mažiau.
Ji - mano motina, supranti?
Jų abiejų veidai, balsai, kvėpavimas.
Aš buvau visai maža, kai mirė mano motina, bet net tada aš jutau tai.
Jos abi buvo visiškai panašios.
Todėl motinai mirus,
jausdavausi itin liūdnai, kai sesuo būdavo šalia.
Jos balsas, jos kvapas, jos prisilietimas...
Aš iš naujo gedėdavau savo motinos.
Manau, kad tėvas jautėsi taip pat.
Manau, kad būtent dėl to jis taip ir nedrįso atimti iš jos
tai, ką ji vertino labiausiai -
jos prigimtinės teisės į sostą.
Atnešiau maisto jai.
Gali vadinti ją tuo, kuo ji yra. Tame nėra jokios galios ar magijos.
Atnešiau maisto karalienei, kaip jūs prašėte.
Puiku.
Ne tavo lygio?
Girdėjau pasakojimus apie tavo užsispyrimą, netgi savinieką.
Pirmą sykį man tie pasakojimai pasirodė keistoki.
Tačiau dabar...
Gal gali patvirtinti kai kuriuos jų?
Girdėjau, kad žudei meilužius už knarkimą miegant.
Tarnus už tai, kad tau nepatikdavo jų kvapas.
Jaunoms mergelėms išpjaudavai liežuvius,
nes jos tavęs nepatenkindavo pakankamai greitai.
Gal norėtum kai ką užginčyti, o gal - prisiimti nuopelnus?
Juk žinai taisykles.
Jei suskamba varpelis, iš kur mums žinoti, kad nemėgini pabėgti?
Varpelis suskamba, mes turime reaguoti.
Varpelis suskamba, tu dėl to kenti.
Kol nebus sumokėta išpirka,
esi daiktas, su kuriuo elgsiuosi atsargiai.
Todėl atsipalaiduok.
Pratęskime pokalbį, gerai?
Žinok, man įdomūs visi pasakojimai,
tačiau labiausiai mane domina istorija apie vieną ypatingą tavo meilužį,
kuris sudaužė tau širdį ir paliko tave.
Haniva.
Tai, ką sakiau...
Žinau.
-Tiesiog... -Nieko tokio.
-Oloje... -Aš suprantu.
Tikrai?
Taip.
Kaip manai, kas mūsų laukia?
Jei atvirai, manau, kad tau reikia valdyti savo lūkesčius.
Atsiriboti nuo to, ką mes apie jį žinom.
Pamiršti faktą, kad jis paliko savo vaiką smurtui,
kol šis pats virto pabaisa.
-Mes nežinom, kas iš tiesų... -Mama to nenorėjo.
Aš neprisimenu, kad ji apie jį kalbėtų be liūdesio balse.
Neprisimenu, kad ji būtų apie tai kalbėjusi ir neįspėjusi mūsų.
Noriu pasakyti, kad ji turėjo tam priežastį.
Ar nemanai, kad keista, jog ji mums nepasakė tos priežasties?
Nežinau...
Kas sukosi mamos galvoje.
Bet žinau tai, kad ji jį mylėjo.
Ir tam turi būti priežastis.
Girdėjai per miegus.
Ar tai - pelėda?
Ne pelėda. Žmogus.
Mes - Dykynėje, Baba. Krašte be taisyklių ir įstatymų.
O tu negaluoji.
Nieko tokio.
Ar vaikai žino?
Jiems to žinoti nereikia.
Jie visada žino daugiau, nei manai.
Ar Haniva kalbėjo su tavim?
O kas?
Ji kažką slepia...
Kažką, ko ji pati negali įvardyti,
ir tai ją gąsdina.
Ji gedi.
Kaip ir Kofunas.
Bet jo neapėmusi tokia pati tamsa.
Jie - skirtingi. Šiuo metu jiems reikia skirtingų dalykų.
Manau, kad būtent tu turi suprasti, ko jai reikia.
Ką nori pasakyti?
Pameni, kai pirmąsyk atėjau pas tave?
Koks piktas, įniršęs buvau?
Aš bijojau.
Bijojau pasitikėti tavim,
bijojau patikėti, kad man pavyko ištrūkti, ir kad tai - tiesa.
Pameni, ką tada man pasakei?
Pasakiau, jei sudaužysi dar vieną mano daiktą,
nužudysiu tave miegantį.
Taip. Bet po to,
prisimeni, ką padarei?
Tu sėdėjai šalia manęs tol, kol vėl ėmiau ramiai kvėpuoti.
Tu likai su manim, kad žinočiau, jog nesu vienas.
Haniva sutrikusi.
Jos ateitis - neaiški,
ji neteko motinos, naujo tėvo.
Bet aš lauksiu jos, kiek reikės.
Kaip ir tu tada, aš pasirūpinsiu, kad ji žinotų, kad nėra viena.
Peris, kas yra?
Daugiau jokių levandų.
Jaučiu mirties skonį.
Kelios dienos, gal savaitės.
Žmogus, tiesa?
"Už to laukia naujas pasaulis.
Ten viešpatauja naujas dievas.
Ateik ir būk pamatytas.
Ateik ir būk teisiamas.
Ateik ir rask mirtį.
Ateik ir būk pamatytas."
Dželamarelas.
Jis išprotėjo, bliamba.
Gal ir ne.
Gal... Gal tai nutinka,
kai tavo darbas - labai svarbus, ir tu nenori lankytojų.
Abejoju, Peris.
Juk žinai, kaip pavojinga šitam pasauly būti pamatytam.
Ko reikia imtis, kad tavęs neištiktų blogis.
Sutinku su Peris.
Ne tam sukorėm tokį kelią, kad dabar apsigręžtume.
Noriu, kad abu sužinotumėt tai, ką mes keliavome sužinoti.
Noriu žinoti, dėl ko mes aukojomės.
Noriu žinoti, dėl ko paaukojau savo žmoną.
Privalau sužinoti.
Eime.
Mes bent jau žinom, kad einam teisinga kryptim.
Kofunai.
Eime pirmyn.
Mačiau keturi sargybinius.
Vienas čia, prie įėjimo.
Ar du
vaikšto tarp šilkdarbių eilių.
Ir dar vienas - prie antrojo lango.
Darbininkai - savo vietose? Vaikšto tik sargybiniai?
Taip. Jie baladoja lazdomis, kad girdėtųsi, jog jie - vietoje.
Kokiais batais avi sargybiniai?
Kokiais batais? Odiniais? Mediniais?
Odiniais, manau.
O karalienė? Sužinojai, kur karalienė?
Aš nesu matęs karalienės.
Gale buvo viena sukruvinta moteris.
Sukruvinta? Ar ji gyva?
Nežinau.
Esi tikras? Keturi sargybiniai ir tarpas tarp jų?
Aš taip mačiau.
Tu taip matei.
Lyg regėjimas pateisina tai, jog gali klysti.
Turi pakankamai vyrų, kad juos įveiktų, taip?
Vos tik jie mus išgirs, vos tik jie mus pajus,
vos tik pavojaus ženklas bus duotas, viskas baigta.
Vienintelis būdas išvaduoti ją gyvą -
nužudyti visus sargybinius jiems nieko nesupratus.
Tai turi padaryti vienas vyras, po vieną.
Aš eisiu. Aš galiu nudėti juos visus.
Mano reikėjo tavo akių, raganiau, ne tavo nuomonės.
Kalbam apie karalystės ateitį.
Tavim pasinaudosiu tada, kai man to reikės.
Nebent, Magra, tu juo pasitiki.
Pamiršk, kad to klausiau.
Surink puolimo grupę. Tik ženklais, ne žodžiais.
Pirmas balsas bus mano, kai jus pakviesiu.
O jei nesulauksim tavo ženklo?
Tai reikš, kad man nepavyko, karalienė negyva.
Čia reikia viską sudeginti,
pristatyti princesę į Kanzua ir pasirūpinti, kad ji užimtų sostą.
Aš dar nesutikau tai padaryti.
Jei to prireiks, sutikimas nebus būtinas.
Ar prireiks?
Ne.
Kuteri! Ateik čia!
Sargyba.
Įsibrovėlis! Čia kažkas yra!
Kelkis, kale.
Mano peilis.
Manei, kad atskleisiu jai, kas esu neturėdama jokio plano? Ką?
Jūsų didenybe?
Karalienė čia.
Kodėl ji nekalba?
Aš išsekusi.
Viskas gerai. Jūs dabar - saugi.
Kaip tai nutiko?
Kaip jie jus sučiupo?
Man teko išvykti.
Kažkas sukilo prieš jus? Kas?
Daugelis.
Jūs greit pasveiksite, ir mes grįšim į Kanzua.
Bet visų pirma, ateis gyduolė.
Ji čia.
-Atsargiai. -Žinoma.
Mes pažįstamos?
Man labai gaila, jog tai tau nutiko.
Neišeik, Magra.
Tu nežinai pagrindinės naujienos.
Kokios naujienos, jūsų didenybe?
Jie visi sukilo prieš mane.
Tvirtindami, kad dievai - jų pusėje.
O kai jiems nepavyko, man teko rinktis:
neatsakyti į šią ereziją
arba atsakyti taip, kaip noriu aš.
Ką tai reiškia?
Nori, kad grįžčiau į Kanzua?
Kanzua nebėra.
Ilgus metus mūsų valdžia priklausė nuo tų mašinų.
Kai jos įsigeisdavo veikti, mus dievino.
O kai jos neveikdavo, mus niekino.
Nenoriu būti karalienė, tik jei mašinos veikia.
Noriu būti karalienė, nes ja esu.
Todėl dabar istorija klosis taip:
Dievai pasiėmė užtvanką.
Sugriovė ją įsiutę,
o kartu pasiėmė visus eretikus.
Silpnus, savanaudžius, atsilikusius.
Bet paliko mane.
Mane vieną.
Jūs viską sunaikinot.
Mano kareiviai...
20 metų jie vykdė jūsų įsakymus tik dėl pažado,
kad vieną dieną jie grįš į savo namus, pas savo šeimas.
Nesibaigiančiuose mūšiuose,
netektyse ir siaubuose
juos palaikė tik ši mintis.
O jūs atėmėt tai iš jų.
Aš padariau tai, ką privalėjau.
Išgelbėjau mūsų dinastiją.
Manote, kad nueisiu ir pasakysiu
savo vyrams, kad jų šeimos žuvo tam, kad būtų išgelbėta jūsų dinastija
ir jie ramiai eis ten, kur paliepsit?
Tavo vyrai?
Mano vyrai.
Ir jie darys taip, kaip liepsiu aš,
nes aš - jų karalienė.
Aš manau, pirmą kartą per daug metų,
jog šį klausimą derėtų peržiūrėti.
Pala, pala.
Kas?
Kodėl sustojom?
Kažkas čia ne taip.
-Kas prieky? -Kalnų takas.
-Ar yra kitas kelias? -Ne, kiek matau.
Peris.
Jaučiu prieštaringus dalykus.
Jaučiu pavojų.
Bet nesu tikra, kur tas pavojus.
Gal dėl to, kad jo nėra.
Paieškokim kito kelio.
Pararsim kelias dienas.
-Pasakiau, ieškosim kito kelio. -Čia nieko nėra.
Kofunai, pasakyk jam, kad nieko nėra.
Tėti, aš nieko nematau.
-Aš einu. -Ei.
Kofunai, kur Dievo Liepsna danguje?
Už kalno.
Kuo čia dėta saulė?
Niekuo. Tik noriu žinoti,
kada sutems, ir iš tavęs nebus jokios naudos.
Baba.
Garso spąstai.
Nukreipk ranką į juos.
Taip.
Tuojau.
Nė iš vietos.
Ten - lankas su strėlėmis. Mums jų reikia.
Ką tu darai?
Aš galiu eiti tyloje. Tu negali.
-Haniva, ne! -Nešaudyt!
Tu - Haniva?
Taip.
O tu, kuris sušukai,
kuo tu vardu?
Kofunas.
Dželamarelo vaikai,
už šių medžių yra tiltas.
Eikite tuo tiltu iki Nušvitimo namų.
Ar Nušvitimo namuose yra gyduolių?
Jūs eiti negalit.
Ką tik sakei, kad galim.
Tiltu gali eiti tik Dželamarelo vaikai.
Tai - vienintelė taisyklė, taip reikia.
Perduok Dželamarelui, kad čia mes. Jis supras.
Eiti gali tik Kofunas ir Haniva.
Paklausyk manęs...
Berniuk.
Yra tik viena taisyklė, taip reikia.
Pasakyk Dželamarelui, kad jo sūnus ir duktė sukorė šį kelią vien tam,
kad grįžtų!
Mes atgal negrįšime.
Ką čia kalbi? Mes privalom.
-Jai reikia gyduolio. -Ne. Su ja tėtis ir Peris.
Jie nuves ją į kitą gentį.
Ką tu sakai? Mes jos čia nepaliksim, Haniva.
Jai nereikia mūsų visų.
-Turim laikytis kartu. -Kofunai.
-Pakaks. -Tai - beprotystė.
Pakaks.
Paklausyk manęs.
Haniva, Kofunai.
Mes per ilgai keliavom ir per daug paaukojom, kad neitume iki galo.
Aš jau seniai apie tai galvojau.
Nenorėjau tuo tikėti, bet Peris teisi.
Kiekvienas vaikas prieina tiltą, kurį turi pereiti vienas.
Ką čia šneki?
Tądien, kai gimėt, aš koviausi už jūsų gyvybes,
ką darau kasdien po tos dienos.
Tai daro kiekvienas tėvas, gina savo vaikus.
Bet tėvas privalo pajusti, kada bus metas paleist savo vaikus,
kad jie eitų savo keliu.
-Šis metas atėjo. -Ne, netiesa.
Tai - netiesa. Haniva, pasakyk jam, kad tai - netiesa.
Tai - tiesa, Kofunai.
Mes su tavim gyvenam kitame pasauly, nei jis.
Visada gyvenom.
Mes iki galo nesuprasim vieni kitų.
Jis atvedė mus čia tai žinodamas.
Kodėl tu atvedei mus čia?
Nes aš - jūsų tėvas.
Ak, tėti.
Mano mergaite.
Tu klysti.
Mes negyvenam skirtinguose pasauliuose.
Tu ir tavo brolis
esat vienintelis mano pasaulis, kuriame gyvenau nuo tada, kai gimėte.
Mano vaikai, aš esu aklas kaip visi.
Bet aš matau jus abu.
Ir niekada nenustosiu jūsų matyti.
Ir aš teisus.
Ši diena atėjo. Jūs turit susitikti su savo tėvu.
Tėti, tu esi mano tėvas.
Aš myliu, tave, mano berniuk.
Ar mes dar pasimatysim?
Taip.
Lanko Liūte.
Pajusi lengvą kutenimą.
Taip.
Puiku.
Atminkite savo motiną visada.
Ginkite vienas kitą bet kuria kaina.
-Tėti. -Kofunai, nereikia. Stok.
Jis liks vienas.
Su juo amžiams liks Magra.
O dabar - ir jūs abu.
Aš būsiu su juo.
Pažvelk į savo sesę.
Ji supranta.
Dabar...
Klausykite įdėmiai.
Regos dovana gali apakinti.
Dželamarelas... yra jūsų tėvas,
ir jis mato.
Bet jis nėra dievas, kaip ir jūs abu.
Jei jums lemta bus kurti naują pasaulį,
atminkite savo motiną.
Ir Babą Vosą, kuris jūsų visko išmokė.
Šį naująjį pasaulį kurkite matantiems ir nematantiems.
Be jokių dievų! Ar supratote?
-Ar supratote mane? -Taip.
-Gerai.
Ak, mano vaikeliai.
Skaitykite knygas dėl manęs.
Jaunuoli.
Mano lazdą.
Gerai, eikite. Eikite.
Eikite, kol nesutemo ir dar galit matyti.
Negaliu patikėti, kad jis mus paliko.
Tai mes juos palikom.
Taigi.
Mes ateiname, tik dviese.
Haniva ir Kofunas.
Tik tu ir aš, broliuk.
Visada, sesule.
Pasirengęs?
Ne.
Aš irgi.
Eime.
Tu paleidai juos vienus.
Kartais geriausias būdas apsaugot savo vaikus -
leisti jiems patikėti, kad nebesaugai jų.
Ar Magra tau taip sakė?
Taip, ji.
Šie vaikai - mano vieninteliai namai.
Mano vieta - su jais.
Tikrai?
Tai mes - su jais.
O, taip.
Mes - su jais.
Kas toliau?
Nežinau.
Nieko nematau.
Išvertė Egidija Tučkuvienė