Magra!
Vai tu atradi mammu?
Viņu aizveda pie vadoņa.
Redzēju, kā viņa nomirst.
Es gāju viņu meklēt.
Atradu šo. Mums jāiet.
Zinu, kur varam droši paslēpties. Sekojiet man!
Neviens mūs te neatradīs. Tā ir ala, labi paslēpta.
Esam klāt.
-Būts! -Atver vārtus!
Atver vārtus!
Nē!
Es dzirdēju, ka tad, kad Pajanas monarhs kāpj tronī,
tieši virs sirds tiek implantēts amulets.
Kā gan kāds varētu nolaupīt karalieni?
Es te esmu vienīgais, kas var tev palīdzēt.
Es zinu, pie kā ir tava māsa.
Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Dorians Vecākais ir teicis...
"Vissatraucošākā skaņa cilvēka pieredzē ir klusums...
kad daba lūdz pēc vaimanām."
Klusums dzemdībās, klusums plosošās sirdssāpēs.
Klusums, kad tiek radītas tik ārkārtīgas sāpes.
Tu vari ar sevi lepoties.
Tava nepakļāvība ir iespaidīga.
Dažus vīrus manā vietā tas varētu ietekmēt...
pēkšņi uzmāktos žēlums, mazinātos apņēmība...
un tā tālāk.
Teikšu skaidri: šādi vīri ir gļēvuļi.
Tam ir iemesls, kāpēc te esmu es, nevis viņi.
Vēl astoņi roku pirksti...
tad ķersimies pie kājām.
Es to darīšu dienām ilgi, līdz nepateiksi, kur ir mana karaliene.
Man ir zināma vieta, kur tiek turēta karaliene.
Viņi mūs negaidīs.
Tas ir vairāku dienu gājumā ātrā solī.
Rota jau gatavojas ceļam.
Pirms tam tikai jātiek skaidrībā par dažām lietām.
Jātiek skaidrībā?
Pirmkārt, par puiku.
Esmu pateicīgs, ka viņš palīdzēja sagūstīt abas ēnas.
Tagad...
es gribētu zināt, kā viņš to izdarīja.
Viņš nav tavs dēls.
Tik daudz kļuva skaidrs, kad viņu pie tevis atveda.
Bet arī viņš ir redzīgs, vai ne?
Jā.
Vēl viens Džerlamarela bērns...
no citas sievietes.
Tu biji pelnījusi ko labāku.
Puika pie tā nav vainīgs, un bez viņa tu nekur nebūtu ticis.
Esmu raganu mednieks, Magra, un vienu es pašlaik manu savā teltī!
Tam nav nekāda sakara ar vainu. Es nevaru ignorēt to, kas viņš ir.
Protams, ka vari!
Viņš ir kopā ar mani.
Viņš ir manā aizsardzībā. Un es esmu karaļa meita.
Par ko vēl tu gribi tikt skaidrībā?
Vai viņš nāks ar mums?
Nāks ar mums?
Armija pārceļas. Es nevaru tevi te atstāt.
Nekādā gadījumā. Es neiešu prom, kamēr netiks atrasta mana ģimene.
Jau dienām ilgi izlūki neko nav atraduši.
-Tu man apsolīji! -Es apsolīju meklēt.
Un, manuprāt, šis solījums ir turēts.
Tad atstāj te dažus vīrus! Es turpināšu meklēt.
Man šajā ziņā nav izvēles, un tev arī ne.
Puika...
Es par nogalināšanu jau esmu aizmirsis vairāk, nekā tu jebkad esi zinājis.
Ja domā, ka tava redzīguma dēļ mūsu izredzes ir vienādas...
padomā vēl!
Viss ir kārtībā.
Šī vieta nav apdzīvota. Te nedraud lielas briesmas.
Daži vīri man varētu garantēt drošību.
Magra, karaliene ir apdraudēta.
Viņa var būt rīcībnespējīga. Viņa var būt mirusi.
Mēs nezinām, kurš pārvalda valsti.
Mēs nezinām, vai vispār kāds pārvalda valsti.
Haoss, kas valdīja pirms jūsu ģimenes nākšanas pie varas, bija drausmīgs.
Neskaitāmi sāncenši, konflikti un asinsatriebības.
Ja tronī nebūs Keina, kas valda, tas sāksies no gala.
Un tu esi nākamā likumīgā Keinu pārstāve rindā uz troni.
Es atstāšu te kontingentu, kas turpinās meklēt tavu ģimeni.
Bet, kas attiecas uz tavu atrašanos šeit...
ne tev, ne man nav nekādas izvēles.
Vai tu esi atbildīgs par palicējiem?
Jā, Jūsu Augstība. Man padoti četri vīri.
Astoņi būtu labāk.
Lai notiek!
Tu saproti, cik svarīgs ir jūsu uzdevums, ja?
Jā, kundze, protams.
Viņi ir mana dzīve.
Jā, kundze.
Tev jāparunā ar tēvu.
Viņš negrib dzirdēt neko, kas man sakāms.
Tāpēc tev ar viņu jāparunā.
Kāpēc man?
Haniva, nav svarīgi, kurš runā pirmais.
Galvenais ir tikt uz priekšu.
Tu domā, ka tas ir vienkārši.
Tas ir vienkārši.
Salauz klusumu, kamēr vari!
Kāpēc apstājamies?
Mēs paliksim te pa nakti. Tavs tēvs aizgāja uz priekšu izlūkot.
Cik tālu tas ir?
Cik tālu ir kas?
Oho!
Nezinu, vai esmu atvieglots vai arī cerēju, ka nekad to neatradīsim.
Iešu pateikt pārējiem.
Mājas.
Kā gan karaliene, kas nekad nepamet pili,
var nonākt ceļmalā tikai ar istabeni un kučieri?
Domā, kāds mēģināja pret viņu sacelties?
Es varu iedomāties daudz ko.
Cenšos to nedarīt.
Viņai bija ienaidnieki.
Tie nāk līdz ar troni.
Dažiem vairāk nekā citiem.
Viņa ir manas mātes kopija. Tu to zini, vai ne?
Viņu sejas, balsis, pat elpošana.
Es biju tik maza, kad māte nomira, bet jau tad es to zināju.
Abas bija pilnīgi vienādas.
Tāpēc, kad viņa nomira,
tā bija tik briesmīga sajūta ik reizi, kad māsa bija man tuvumā...
viņu dzirdēt, saost, aizskart...
pēkšņi sēras pēc mātes mani pārņēma no jauna.
Varu iedomāties, ka tēvam bija tāpat.
Domāju, tieši tāpēc viņš nespēja viņai atņemt to,
ko viņa vērtēja visaugstāk:
viņas pirmdzimtību.
Es atnesu viņai ēdienu, kā tu liki.
Vari saukt viņu par to, kas viņa ir. Tur neslēpjas nekādi spēki vai maģija.
Es atnesu karalienei ēdienu, kā tu liki.
Ļoti labi.
Joprojām neatbilst tavām prasībām, ko?
Biju dzirdējis par tavu stūrgalvību, pat tieksmi uz pašiznīcināšanos.
Kad pirmoreiz par to dzirdēju, man šie stāsti šķita dīvaini, neticami.
Bet nu...
Varbūt tu varētu dažus no tiem apstiprināt vai noliegt.
Dzirdēju, ka esi nogalinājusi mīļākos par to, ka viņi miegā krāca.
Kalpus par to, ka tev nepatika, kā viņi ož.
Tu izrāvi mēli jaunām meitenēm,
jo viņas tevi neapmierināja pietiekami ātri.
Vai kaut ko no tā gribēsi apstrīdēt vai varbūt pat paleposies?
Tu zini noteikumus.
Zvaniņš nošķind, un kā lai mēs zinām, ka nemēģini aizbēgt?
Zvaniņš nošķind, un mums jāreaģē.
Zvaniņš nošķind, un tu par to ciet.
Kamēr par tevi nav samaksāts izpirkums,
tu esi vērtība, ar kuru es domāju būt ļoti uzmanīgs.
Labāk vienkārši atpūties!
Turpināsim sarunu, ja?
Tomēr, lai cik izklaidējoši man neliktos šie stāsti...
visvairāk mani interesē stāsts par kādu īpašu mīļāko...
kurš salauza tavu sirdi un tad tevi pameta.
Haniva!
Tas, ko es iepriekš teicu...
Es zinu.
-Tas bija tāpēc... -Ir jau labi.
-Alā... -Es saprotu.
Tiešām?
Jā.
Kā tu domā, kas mums ir priekšā?
Godīgi sakot, domāju, ka tev jāapvalda savas gaidas.
Jāaizmirst tas, ko mēs par viņu zinām, ja?
Jāaizmirst, ka viņš pameta savu bērnu pie pāridarītājiem,
līdz viņš kļuva par briesmoni.
-Mēs īsti nezinām, kas noti... -Mamma šo negribēja.
Es neatceros, ka viņa būtu runājusi par viņu, neizklausīdamās skumja.
Neatceros, ka viņa būtu runājusi par viņu, nebrīdinādama mūs.
Tam noteikti bija iemesls, Haniva.
Vai tev neliekas dīvaini, ka viņa mums tā arī nepateica, kas ir šis iemesls?
Nezinu...
kas bija... mammas galvā.
Bet zinu, ka viņa viņu mīlēja.
Un tam arī noteikti bija iemesls.
Tu to dzirdēji miegā.
Vai tā ir pūce?
Ne pūce. Tas ir cilvēks.
Mēs esam Bedlendā, Baba. Zemē bez likumiem.
Un ar tevi nav labi.
Viss kārtībā.
Vai bērni zina?
Viņiem tas nav jāzina.
Viņi vienmēr zina vairāk, nekā tu domā.
Vai Haniva ar tevi runāja?
Kāpēc tā prasi?
Viņu kaut kas nospiež...
kaut kas, ko viņa nevar izteikt...
un tas viņu biedē.
Viņa sēro.
Kofuns arī.
Bet viņu nav pārņēmusi tāda tumsa.
Viņi ir atšķirīgi. Katram no viņiem šobrīd vajadzīgs kas cits.
Domāju, ka no visiem cilvēkiem tu jau nu saprastu, kas viņai vajadzīgs.
Kā tu to domā?
Atceries, kad es pirmoreiz pie tevis atnācu?
Tas niknums! Un cik agresīvs es biju?
Jo man bija bail.
Bail tev uzticēties...
bail noticēt, ka tiešām esmu izbēdzis un ka tā ir īstenība.
Un vai atceries, ko tu man toreiz teici?
Teicu: ja salauzīsi vēl ko no manām lietām,
es tevi miegā nogalināšu.
Jā. Bet pēc tam...
Vai atceries, ko izdarīji?
Tu apsēdies un paliki, līdz es atkal spēju elpot.
Tu paliki, lai es zinātu, ka neesmu viens.
Haniva ir apjukusi.
Viņai ir neskaidra nākotne...
zaudēta māte un jauns tēvs.
Bet es būšu neuzbāzīgs, ja viņai tā vajag.
Un, kā darīji tu, raudzīšos, lai viņa zina, ka nav viena.
Perisa, kas vainas?
Tās vairs nav lavandas.
Es jūtu nāves garšu.
Pagājušas dienas, varbūt nedēļas.
Tas ir cilvēks, vai ne?
"Tālāk ir jauna pasaule.
Tajā mīt jauns dievs.
Ienāc, un tevi redzēs.
Ienāc, un tevi tiesās.
Ienāc, un tu atradīsi nāvi.
Ienāc un esi redzams!"
Džerlamarels.
Viņš ir nojūdzies.
Varbūt ne.
Varbūt... Varbūt tā notiek,
kad tev ir svarīgs darbs un tu negribi ciemiņus.
Perisa, es nezinu.
Tev jau nu jāzina, cik bīstami ir būt redzīgam šajā pasaulē.
Kādas grūtības jāpārvar, lai nelaistu citus sev klāt.
Es piekrītu Perisai.
Mēs nenācām tik tālu, lai grieztos atpakaļ dēļ kā tāda.
Gribu, lai jūs abi uzzināt, kā dēļ mēs esam devušies ceļā.
Gribu zināt, kā dēļ mēs visi tik daudz esam upurējuši.
Gribu zināt, kā dēļ esmu upurējis sievu.
Man tas ir jāzina.
Nāciet!
Vismaz zinām, ka ejam pareizajā virzienā.
Kofun!
Dodamies tālāk!
Es redzēju četras sardzes.
Viena te, pie ieejas.
Vēl divas...
patrulē starp zīda strādniecēm.
Un vēl viena pie otra loga.
Tātad visas strādnieces sēž uz vietas? Staigā tikai sardzes?
Jā. Un viņas piesit ar nūju, lai ziņotu par savu klātbūtni.
Kādas kurpes ir sardzēm?
Kādas kurpes? No ādas? No koka?
No ādas laikam.
Un kas ar karalieni? Vai zini, kur viņa ir?
Es nezinu, kā karaliene izskatās.
Aizmugurē bija kāda asiņaina sieviete.
Asiņaina? Vai viņa ir dzīva?
Es nezinu.
Tad tu esi drošs? Četras sardzes - cita no citas pa gabalu?
Tas ir tas, ko redzēju.
Tas, ko redzēji.
It kā redze tev neļautu kļūdīties.
Tev pietiek vīru, lai viņus satriektu, vai ne?
Tiklīdz viņi kādu no mums izdzirdēs, tiklīdz mūs sajutīs,
tiklīdz sacels trauksmi, viss būs beidzies.
Viņa var palikt dzīva vien tad,
ja vairs nebūs sardžu, kad viņi sapratīs, ka esam te.
Tas jādara vienam, jāiet pa vienam.
Es to izdarīšu. Varu piebeigt visus.
Es atceros, ka prasīju tavas acis, ragana, nevis viedokli.
Uz spēles ir karalistes nākotne.
Esmu paļāvies uz tevi, ciktāl esmu gribējis.
Taču, Magra, ja tu viņam uzticies...
Aizmirsti, ka to prasīju!
Nostādi priekšpulku! Lietot signālus, ne vārdus!
Nākamais runāšu es, kad būšu gatavs jūs saukt iekšā.
Un ja tu nesignalizē?
Tad man nav izdevies un karaliene ir mirusi.
Nodedziniet visu līdz ar zemi,
aizvediet princesi uz Kanzua un gādājiet, lai viņa sēstas tronī!
Es tam neesmu devusi piekrišanu.
Ja nonāks tiktāl, tev tas nebūs jādara.
Vai nonāks tiktāl?
Nē.
Griezēj! Griezēj! Nāc šurp!
Sardzes!
Te ir iebrucējs! Te kāds ir!
Augšā, kuce!
Mans nazis. Mans nazis.
Vai domāji, ka pateiktu viņai, kas esmu, ja man nebūtu plāna? Ko?
Majestāte?
Karaliene ir šeit.
Kāpēc viņa nerunā?
Esmu tik nogurusi!
Viss kārtībā. Jūs tagad esat drošībā.
Kā tas notika?
Kā viņi jūs dabūja?
Man bija jādodas prom.
Kāds pret jums sacēlās. Kurš tas bija?
Tik daudzi.
Jūs drīz atkopsieties, un mēs atgriezīsimies Kanzua.
Bet vispirms nāks dziedinātāja.
Viņa ir šeit.
-Uzmanīgi! -Protams.
Vai esam tikušās?
Man žēl, ka tas ar tevi noticis.
Tev nevajadzētu iet prom, Magra.
Vismaz, līdz neesi dzirdējusi jaunumus.
Kādus jaunumus, Jūsu Majestāte?
Viņi visi pret mani sacēlās.
Teica, ka dievi ir viņu pusē.
Un, kad viņiem tas neizdevās, man bija izvēle:
ļaut šai ķecerībai pastāvēt...
vai atbildēt tai ar savējo.
Ko tas nozīmē?
Tu gribi vest mani atpakaļ uz Kanzua?
Kanzua vairs nav.
Gadiem ilgi mums bija vara, kas atkarīga no mašīnām zem mums.
Kad tās sadomāja darboties, mūs dievināja.
Kad ne, tad ne.
Es negribu būt karaliene tāpēc, ka darbojas mašīnas.
Es gribu būt karaliene tāpēc, ka es tā esmu.
Tāpēc tagad stāsts būs tāds:
dievi paņēma dambi.
Viņi to niknumā iznīcināja
un reizē ar to paņēma patiesos ķecerus.
Vājos, savtīgos, atpalikušos.
Bet viņi atstāja mani.
Tikai mani.
Jūs to iznīcinājāt.
Tie kareivji tur ārā...
20 gadus viņi ir pildījuši jūsu pavēles, jo bija solīts,
ka reiz viņi atgriezīsies mājās pie ģimenes.
Caur neskaitāmām kaujām...
un ciešanām, un šausmām
viņus uzturēja tieši tas.
Un jūs to visu atņēmāt.
Es darīju to, kas bija jādara.
Es izglābu mūsu dinastiju.
Jūs domājat: es iziešu tur ārā
un pateikšu saviem vīriem, ka viņu ģimenes ir nogalinātas, lai glābtu jūsu dinastiju,
un viņi vēl ies, kurp es pavēlēšu?
Taviem vīriem?
Maniem vīriem.
Un domāju, ka viņi darīs, ko es viņiem likšu...
jo es esmu viņu karaliene.
Man šķiet - pirmo reizi pēc ilga laika...
tas mums būtu jāpārvērtē.
Pag, pag!
Ko?
Kāpēc apstājamies?
Kaut kas nešķiet pareizi.
-Kas ir priekšā? -Kalnu pāreja.
-Vai ir kāds apkārtceļš? -Nē, neredzu.
Perisa!
Es sajūtu ko pretrunīgu.
Es jaušu briesmas.
Bet īsti nezinu, kur tās slēpjas.
Varbūt tāpēc, ka to nemaz nav.
Sameklēsim apkārtceļu!
Tā paies dienas.
-Es teicu - sameklēsim apkārtceļu. -Tur nekā nav.
Kofun, pasaki viņam, ka tur nekā nav!
Tēt, es neko neredzu.
-Es iešu. -Ei!
Kofun, kur debesīs ir Dievs Liesma?
Tas jau ir aizgājis aiz kalna.
Kāda tev starpība, kur ir saule?
Man nav. Es tikai mēģinu saprast,
cik drīz būs tumšs un tu būsi gluži nederīga.
Baba!
Skaņas slazds.
Norādi uz viņiem!
Jā.
Aiziet!
Nekusties!
Tur ir loks un bulta. Mums tos vajag.
Ko tu dari?
Es spēju kustēties klusi. Tu ne.
-Haniva, nē! -Nešaut!
Vai tu esi Haniva?
Jā.
Un tu, kurš sauca...
Kāds ir tavs vārds?
Kofuns.
Džerlamarela bērni,
tur aiz tiem kokiem ir tilts.
Jūs drīkstat pāriet pār to uz Apgaismības namu.
Vai Apgaismības namā ir dziednieks?
Jūs tur nedrīkstat iet.
Tu tikko teici, ka drīkstam.
Tikai Džerlamarela bērni drīkst iet uz Apgaismības namu.
Ir tikai viens noteikums, un tas ir šis.
Pasaki Džerlamarelam, ka mēs esam šeit! Viņš sapratīs.
Tiltu drīkst šķērsot tikai Kofuns un Haniva.
Klausies, tu...
Dēls!
Ir tikai viens noteikums, un tas ir šis.
Vari pateikt Džerlamarelam, kāpēc viņa dēls un meita atnāca visu šo ceļu,
lai tagad grieztos atpakaļ!
Mēs negriezīsimies atpakaļ.
Ko tu runā? Mums jāgriežas atpakaļ.
-Viņai vajag dziednieku. -Nē. Viņai ir tētis un Perisa.
Viņš var aizvest Bovu uz citu cilti.
Ko tu runā? Mēs viņu nepametīsim!
Viņai nevajag mūs visus.
-Mēs paliksim kopā. -Kofun!
-Pietiek! -Tas ir neprāts.
Pietiek.
Klausieties, ko teikšu!
Haniva, Kofun,
mēs esam nākuši pārāk tālu un maksājuši pārāk dārgi, lai tagad grieztos atpakaļ.
Es par to esmu domājis jau ilgi.
Es negribēju tam ticēt, bet Perisai ir taisnība.
Ikviens bērns kādā brīdī nonāk pie tilta, kas viņam jāšķērso vienam.
Par ko tu runā?
Todien, kad jūs piedzimāt, es cīnījos uz vaļņa, lai jūs aizsargātu,
un kopš tā brīža esmu to darījis ik dienas.
Tā tēvs dara, lai pasargātu savus bērnus.
Bet tēvam arī jāzina, kad ir laiks bērnus atlaist,
lai viņi varētu atrast paši savu ceļu.
-Šis laiks ir pienācis tagad. -Nē, tā nav.
Tā nav. Haniva, pasaki viņam, ka tā nav!
Tā ir, Kofun.
Mēs un viņi dzīvojam atšķirīgās pasaulēs.
Tā vienmēr ir bijis.
Mēs viens otru nekad līdz galam nesapratīsim.
Viņš atveda mūs šurp, to zinādams.
Kāpēc tu to darīji?
Tāpēc, ka esmu jūsu tēvs.
Ak, tēt!
Mana meitiņa!
Tu kļūdies.
Mēs nedzīvojam atšķirīgās pasaulēs.
Tu un tavs brālis
esat vienīgā pasaule, kurā esmu dzīvojis, kopš jūs piedzimāt.
Mani bērni, esmu tikpat akls kā pārējie.
Bet jūs abus es redzu.
Es vienmēr jūs redzēšu.
Bet man bija taisnība.
Šī diena ir pienākusi, un jums ir jāsatiek jūsu tēvs.
Tēt, tu esi mans tēvs.
Es tevi mīlu, dēls.
Mēs vēl tiksimies?
Jā.
Bova Laiena!
Tev mazliet kutēs.
Jā.
Labi.
Vienmēr atcerieties māti!
Sargājiet viens otru par katru cenu!
-Tēt! -Kofun, nē! Stāvi!
Viņš būs viens pats.
Ar viņu vienmēr būs Magra.
Un viņam būsiet jūs abi.
Es būšu ar viņu.
Paskaties uz māsu!
Viņa zina.
Nu...
klausieties vērīgi, jūs abi!
Spēja redzēt var padarīt aklu.
Džerlamarels... ir jūsu tēvs,
un viņš ir redzīgs.
Bet viņš nav dievs, un jūs arī ne.
Ja jums ir jāuzceļ šī pasaule...
atcerieties savu māti!
Un atcerieties Babu Vosu, kurš jums visu iemācīja!
Un celiet šo jauno pasauli gan redzīgajiem, gan neredzīgajiem!
Bez jebkādiem dieviem! Vai saprotat?
-Vai jūs mani saprotat? -Jā.
-Labi.
Mani mazulīši!
Lasiet grāmatas manā vietā!
Puis!
Mana nūja.
Tā, ejiet! Ejiet nu!
Ejiet, pirms nav tā satumsis, ka neko neredzēsiet!
Nespēju noticēt, ka viņš mūs pameta.
Mēs pametām viņu.
Labi.
Mēs tagad nākam. Mēs abi.
Haniva un Kofuns.
Mēs ar tevi kopā, brālīt.
Vienmēr, māsiņ.
Esi gatavs?
Nē.
Es arī ne.
Ejam!
Tu viņus aizsūtīji vienus.
Dažreiz labākais veids, kā pasargāt bērnus,
ir ļaut viņiem domāt, ka tu to vairs nedari.
Vai to tev teica Magra?
Jā.
Manas vienīgās mājas ir šie bērni.
Man citur nav, kur iet.
Un tev?
Tātad paliksim tuvumā?
O, jā.
Mēs paliksim tuvumā.
Ko nu?
Es nezinu.
Es neko neredzu.
Tulkojusi Inguna Puķīte