Магра!
Намери ли мама?
Техният водач я залови.
Видях как умря.
Отидох да я търся.
Намерих това. Да тръгваме.
Знам къде да се скрием. След мен.
Няма да ни намерят тук. Пещерата е на закътано място.
Пристигнахме.
Бутс! - Отвори!
Отвори!
Не!
Когато паянски монарх се качва на трона,
присаждат амулет точно над сърцето му.
Как са отвлекли кралицата?
Единствено аз мога да ти помогна.
Знам кой държи сестра ти.
Тъй, тъй!
Тъй, тъй, тъй!
Мъдрецът Дориан е казал:
"Най-тревожният звук за човека е тишината,
когато природата плаче от болка".
Тишината при раждане, тишината при разкъсващо разочарование.
Тишината при понасяне на жестока болка.
Показа голяма смелост.
Имаш силна воля.
Други на мое място биха се трогнали,
биха изпитали самосъжаление, биха се сметнали за победени...
И така нататък.
Истината е, че такива хора са страхливци.
Затова не са на моето място.
След като ти отрежа осем пръста...
Започваме от краката ти.
Ще те изтезавам, докато ми кажеш къде моята кралица.
Знам къде държат кралицата.
Не ни очакват.
Ако сме бързи, ще стигнем за няколко дена.
Армията се готви за път.
Трябва да решим няколко въпроса, преди да тръгнем.
Какви въпроси?
Първо, момчето.
Благодарен съм му, че ни помогна да хванем сенките.
А сега...
Искам да знам как го направи.
Той не е твой син.
Разбра се от реакцията ти, когато го доведох.
Но той също е зрящ, нали?
Да.
Още един син на Джерламарел.
От друга жена.
Заслужаваш повече от това.
Момчето не е виновно и без него нямаше да успееш.
Аз съм ловец на вещици, а в лагера ми има еретик!
Не го виня, но не мога да пренебрегна, че е зрящ.
Можеш, разбира се!
Той е с мен.
Под моя закрила е. Аз съм дъщерята на краля.
Какво още има за решаване?
Дали ще дойде с нас.
С нас ли?
Тръгвам с армията. Няма да ви оставя тук.
В никакъв случай. Няма да тръгна без семейството си.
Загубихме следите им.
Обеща ми! - Обещах да търся.
Удържах на думата си.
Остави ми шепа хора, ще продължа без теб.
Нямам избор. Ти също.
Момче?
Убил съм толкова хора, че не можеш да ги преброиш.
Ако мислиш, че зрението ти изравнява силите ни,
лъжеш се.
Така да бъде.
Местността е пуста. Не ме грози опасност.
Няколко души са ми достатъчни.
Магра, кралицата е отвлечена.
Може да е осакатена, дори мъртва.
Не знаем кой управлява кралството.
Не знаем дали изобщо някой го управлява.
Преди баща ти да се качи на трона, цареше хаос.
Властваха завистта, мъката и отмъщението.
И пак ще се възцари хаос, ако Кейн не е на трона.
Ти си законна наследница на сестра си.
Ще оставя няколко души да продължат да търсят децата ти.
Но що се отнася до теб,
изборът не зависи от нас.
Ти ли ще командваш групата?
Да, Ваше Величество. Петима сме.
Нека останат осмина.
Така да бъде.
Нали осъзнаваш важността на мисията си?
Да, разбира се.
Те са моят живот.
Да, Ваше Величество.
Трябва да говориш с баща си.
Той отказва да ме слуша.
Точно затова трябва да поговорите.
Защо аз?
Не е важно кой ще проговори пръв.
Това е правилната крачка.
Мислиш, че е лесно.
Лесно е.
Наруши мълчанието, докато можеш.
Защо спряхме?
Ще лагеруваме тук. Баща ти отиде напред, да огледа.
Далече ли е?
Кое?
Еха!
Не знам дали се радвам, или съм се надявал да не го намерим.
Ще кажа на другите.
Как кралица, която не напуска палата си,
се оказва на пътя само с прислужница и кочияш?
Дали е била нападната?
Причините може да са различни.
Гледам да не го мисля.
Тя има врагове.
Има ги всеки с корона.
Някои имат повече.
Тя много прилича на майка ми.
В лицето, по гласа... Дори дишат еднакво.
Бях малка, когато мама почина, но го усещах и тогава.
Бяха като две капки вода.
Когато тя почина,
усещах особено болезнено загубата й винаги, когато сестра ми биваше край мен.
Като че ли пак я чувах, помирисвах, докосвах...
И пак, и пак скърбях за майка си.
За баща ми е било същото.
Това е причината да не й отнеме единственото,
на което държеше най-много -
рожденото й право.
Донесох й храна, както нареди.
Наричай я с истинското й име. То не съдържа нито сила, нито магия.
Донесох храна за кралицата, както нареди.
Чудесно.
Не е по вкуса ви, а?
Чувал съм за вашия инат, за вашата склонност към самоунищожение.
В началото тези приказки ми се струваха измислица.
Но сега...
Може би ще ми кажете дали слуховете са истина.
Чувал съм, че сте убивали любовници, защото хъркат,
слуги, защото не харесвате миризмата им,
отрязали сте езика на девица,
защото не ви е задоволила подобаващо.
Отричате ли тези слухове, или се гордеете от себе си?
Знаете правилата.
Звънне ли звънчето, може би правите опит за бягство.
Звънне ли звънчето, реагираме.
Звънне ли звънчето, ще страдате.
Докато платят откупа за вас,
вие сте придобивка, с която ще бъда много внимателен.
Предлагам ви да се успокоите.
Да продължим разговора си.
Трябва да ви кажа, че тези истории са интересни,
но най-много се впечатлих от слуховете за един любовник,
който е отхвърлил любовта ви и ви е напуснал.
Ханиуа.
Това, което казах...
Знам.
Беше защото... - Не се сърдя.
В пещерата... - Разбирам.
Сигурна ли си?
Да.
Какво ще ни донесе бъдещето?
Не бива да имаш големи очаквания.
Да забравим какво знаем за него,
че е оставил сина си да бъде тормозен
и превърнат в чудовище.
Не знаем защо... - Мама не искаше това.
Не помня някога да е говорила за него, без да се натъжи.
Винаги ни е предупреждавала да внимаваме какво правим.
Явно е имала основания.
Не ти ли се струва странно, че никога не ни каза каква е тя?
Не знам
какво си е мислела мама.
Но съм сигурна, че го е обичала.
И за това трябва да има причина.
Чу го в съня си.
Бухал ли беше?
Не е бухал. Човек е.
В Прокълнати земи сме, Баба. Тук няма закони.
И ти не си здрав.
Добре съм.
Децата знаят ли?
Не е нужно.
Знаят повече, отколкото предполагаш.
Говори ли с Ханиуа?
Защо?
Понякога таи нещо,
нещо, което не може да изрази,
и това я плаши.
Оплаква майка си.
Кофун също.
Но той не е обзет от същата тъмнина.
Различни са. В този момент не намират обща утеха.
Мислех, че ти най-добре ще разбереш какво й е нужно.
Какво намекваш?
Помниш ли, когато дойдох?
Сърцето ми беше изпълнено с гняв.
Защото се страхувах.
Боях се да ви се доверя,
страхувах се да повярвам, че наистина съм се спасил.
Помниш ли какво ми каза тогава?
Че ако счупиш още нещо мое,
ще те убия в съня ти.
Да, а помниш ли
какво направи след това?
Седна до мен и не ме остави, докато дишането ми се успокои.
Направи го, за да разбера, че не съм сам.
Ханиуа е объркана.
Бъдещето й е неясно.
Майка й я няма. Ще види друг баща.
Ще й дам нужното време.
И ще я уверя, че не е сама, както ти помогна на мен.
Какво има?
Не надушвам лавандула.
А смърт.
Тук е от много дни, от седмици.
Човешки труп е, нали?
"Навлизате в нов свят.
В него има нов бог.
Влезете ли, ще ви видят.
Влезете ли, ще ви съдят.
Влезете ли, ще срещнете смъртта."
"Влезете ли, ще ви видят."
Джерламарел.
Загубил е разсъдъка си.
Може би не е.
Може би така се прави,
когато задачата ти е важна и не искаш натрапници.
Не съм сигурен.
Вече знаете колко е опасно да си зрящ в този свят
и колко е трудно да се опазите.
Съгласен съм с Парис.
Няма да се откажем заради едно послание.
Искам да разберете защо изминахме този дълъг път
и да знам за какво направихме толкова жертви.
Искам да знам защо пожертвах жена си.
Трябва да разбера.
Елате.
Сигурно е, че сме на верния път.
Кофун.
Продължаваме напред.
Видях четирима стражи.
Един тук, до входа.
Двама тук.
Наглеждат работничките.
И още един при втория прозорец.
Работничките неподвижни ли са? Само стражите ли се разхождат?
Да, и почукват с тоягите си, за да се знае, че са там.
С какви обувки са стражите?
От кожа ли са, или са дървени?
Мисля, че са кожени.
Знаеш ли къде е кралицата?
Не знам как изглежда.
Видях окървавена жена тук, отзад.
Жива ли е?
Не знам.
Сигурен ли си? Четирима стражи на голямо разстояние?
Това видях.
Видял си.
Зрението не гарантира, че не грешиш.
Нали разполагаме с достатъчно хора?
Щом ни чуят, щом ни усетят,
щом ни заподозрат, ще я убият.
Ще я намерим жива
само ако отстраним стражите тихомълком.
Трябва да действа един човек.
Мога да ги обезвредя.
Поисках очите ти, еретико, а не мнението ти.
От това зависи бъдещето на кралството.
Не мога да ти се доверя безрезервно.
Магра, ти вярваш ли му?
Забрави въпроса ми.
Събери група. Да общуват със сигнали, без думи.
Първият, който проговори, ще бъда аз, за да ви повикам.
Ако не дадеш знак?
Значи кралицата е мъртва.
Опожарете всичко.
Заведете принцесата в Канзуа и я качете на трона.
Не съм дала съгласието си.
Ако се стигне дотам, няма да се налага.
Ще се стигне ли дотам?
Не.
Кътър! Ела тук!
Пазачи!
Тук има външен!
Ставай, кучко.
Ножът ми.
Мислиш ли, че щях да й кажа коя съм, без да имам план?
Ваше Величество!
Кралицата е тук.
Защо не говори?
Останах без сили.
Спокойно. Вече сте в безопасност.
Какво се е случило?
Как ви отвлякоха?
Наложи се да избягам.
Опит за преврат. Кой е дръзнал?
Мнозина.
Скоро ще се съвземете и ще ви върнем в Канзуа.
Първо ще ви види лечителка.
Тя е тук.
Внимателно. - Разбира се.
Познаваме ли се?
Съжалявам, че си пострадала.
Не си отивай, Магра.
Не си чула новината.
Каква новина, Ваше Величество?
Всички тръгнаха срещу мен.
Казаха, че боговете ги подкрепят.
И когато се провалиха, трябваше да избирам.
Да ги оставя да вярват в това
или да създам своя легенда.
Какво означава това?
Искаш да ме върнеш в Канзуа?
Вече няма Канзуа.
Години наред властта ни се крепеше на машините под краката ни.
Когато те работеха, хората ни обожаваха.
И обратното.
Не искам да бъде кралица, защото машините работят.
Искам да бъда кралица заради себе си.
Историята ще бъде следната:
боговете унищожиха язовирната стена.
Направили са го от ярост
и са убили истинските еретици -
слабите, егоистите, невежите.
Но мен са пощадили.
Само мен.
Вие сте унищожили стената.
От двадесет години
воините отвън ви служат заради обещанието,
че един ден ще се върнат у дома при семействата си.
Това ги държеше
в безбройните битки,
в мъките и ужаса.
А вие сте им отнели всичко.
Направих нужното.
Спасих нашата династия.
Мислите ли, че ако кажа на воините си,
че семействата им са убити, за да запазите династията си,
те отново ще ме последват, накъдето им заповядам?
На твоите воини ли?
На моите воини.
А аз мисля, че ще правят каквото им кажа,
защото аз съм тяхната кралица.
За пръв път от много време мисля,
че е време това да се промени.
Чакайте.
Какво?
Защо спираме?
Нещо не е наред.
Какво виждаш? - Проход през планината.
Може ли да се заобиколи? - Не виждам друг път.
Парис.
Долавям противоречиви сигнали.
Надушвам опасност.
Но не мога да определя откъде идва.
Може би защото не съществува.
Ще намерим друг път.
Ще отнеме дни!
Казах, че ще заобиколим. - Тук няма нищо.
Кофун, кажи му.
Татко, нищо не виждам.
Аз ще отида. - Чакай.
Къде е бог Плам в небето?
Вече премина планината.
С какво ти помага слънцето?
С нищо. Опитвам се да разбера
кога ще настъпи мрак и вие ще станете безполезни.
Баба.
Звукови капани.
Посочи ми ги.
Да.
Върви.
Не мърдай.
Виждам лък и стрели. Нужни са ни.
Какво правиш?
Мога да се движа тихо. Ти не можеш.
Ханиуа, не! - Не стреляйте!
Ти ли си Ханиуа?
Да.
А ти, който извика,
как се казваш?
Кофун.
Деца на Джерламарел,
отвъд дърветата има мост.
Минете по него и ще стигнете в Дома на просветлението.
В Дома на просветлението има ли лечител?
Вие не може да преминете.
Преди малко каза, че може.
Само децата на Джерламарел може да влязат в Дома на просветлението.
Има само едно правило и това е то.
Кажете на Джерламарел, че сме тук. Той ще разбере.
Само Кофун и Ханиуа може да преминат.
Чуй ме...
Момче.
Има само едно правило и това е то.
Кажи на Джерламарел, че децата му са стигнали дотук
и са си тръгнали!
Няма да си вървим.
Какво говориш? Трябва.
Нужен й е лечител. - Татко и Парис са с нея.
Ще намерят друго племе.
Няма да я оставим тук.
Не сме й нужни всички.
Ще останем заедно.
Стига. - Това е лудост.
Престанете.
Чуйте ме.
Ханиуа, Кофун.
Изминахме дълъг път и платихме висока цена. Няма връщане назад.
Отдавна мисля за това.
Отказвах да повярвам, но Парис е права.
Всяко дете стига до мост, който трябва да прекоси само.
Какво говориш?
В деня, в който се родихте, бранех стена, за да ви защитя.
Тази битка продължава и до днес.
Всеки баща постъпва така.
Но бащите трябва да знаят кога е време да пуснат децата си
да поемат по своя път.
Този момент настъпи. - Не е вярно.
Ханиуа, кажи му, че не е вярно.
Вярно е.
Нашият и неговият свят са различни.
Винаги е било така.
Никога няма да се разберем напълно.
Затова ни доведе тук.
Защо го правиш?
Защото съм ваш баща.
Татко.
Малка моя.
Грешиш.
Не сме от различни светове.
Ти и брат ти
сте моят свят, откакто се родихте.
Деца мои, аз съм слепец, като всички.
Но виждам и двама ви.
И това няма да се промени.
Въпреки това съм прав.
Дойде денят да се срещнете с баща си.
Ти си нашият баща.
Обичам те, момче.
Ще се видим ли отново?
Да.
Боу Лайън.
Ще усетиш леко гъделичкане.
Да.
Чудесно.
Не забравяйте майка си.
Закриляйте се на всяка цена.
Татко. - Кофун, спри.
Ще остане сам.
Магра винаги ще бъде в сърцето му.
А сега ще носи и вас.
Аз ще бъда до него.
Слушай сестра си.
Тя знае.
А сега
слушате внимателно, и двамата.
Дарбата да виждате може да се окаже заслепяваща.
Джерламарел е ваш баща
и е зрящ.
Но нито той е бог, нито вие.
Ако ще създавате нов свят,
помнете майка си.
Не забравяйте и Баба Вос, който ви научи на всичко.
Създайте нов свят и за зрящите, и за незрящите.
И без богове! Разбрахте ли?
Разбрахте ли ме? - Да.
Да. - Добре.
Дечицата ми.
Обещайте ми да четете.
Младежо.
Тоягата ми.
А сега вървете, хайде.
Вървете, преди да се е стъмнило и да не можете да виждате.
Не мога да повярвам, че ни остави.
Ние сме тези, които си тръгват.
Добре.
Идваме. Само двамата сме.
Ханиуа и Кофун.
Ще бъдем заедно, братчето ми.
Винаги, сестричето ми.
Готов ли си?
Не.
Аз също.
Да вървим.
Изпрати ги сами.
Понякога най-добре пазиш децата си,
като ги излъжеш, че не го правиш.
Магра ли те научи на това?
Да.
Тези деца са единственият ми дом.
Няма къде другаде да ида.
А ти?
Ще останем край тях.
Точно така.
Ще бъдем наблизо.
Ами сега?
Не знам.
Нищо не виждам.
Превод Анна Делчева