Я не помру за це місто. Місто помре за мене.
Найрі!
Що ви мені принесли?
Я говоритиму з вами. Це помилка...
Цікаво, хто ти, щоб таке заявляти.
Опайол. Вони вкрали наші речі.
Тут нікого немає. Здається, усі пішли.
Стій! Торкнися! Його груди.
Він бачить.
Бутс – син Джерламарела. Наш брат.
Де мама? Що сталося?
Вони її схопили?
Ні, вона відпустила мою руку.
Тамакті Джун!
Принцеса Маґра...
з дому Кейна.
Чет-чет!
Чет-чет-чет!
СЛІПОТА
Маґро!
Ось і я.
Тату.
Хлопче.
Зараз їх підійде більше. Нас оточать.
-Тату. -Що сталося?
Що сталося?
Я не бачила, але він сказав, що бачив, і...
-Що бачив? -Що бачив?
Що вона каже?
Ви знайшли маму?
Я бачив, як вона йшла з лісу.
Я бачив її з ними і...
Бачив її смерть.
Що?
Її привели до їхнього начальника.
Вона його благала.
Він її ніби слухав, а тоді витяг меча й заколов.
Він... Він убив її.
Ні. Вона не мертва.
-Він бреше. -Ні.
Чому я маю йому вірити?
Я теж не повірила.
Я пішла її шукати.
І знайшла оце.
-Я знайшла її торбу в крові. -Що?
Я бачив це на власні очі.
Жаль, але нам треба тікати.
Ні. Я не тікатиму.
Нікуди не піду, доки не знайдемо Відьмолова й не вб'ємо.
-Ні. -Тату.
Треба тікати.
Що? -Буде інша нагода,
яку ми самі оберемо. Зараз головне – ваша безпека.
-Ні. Я піду без... -Послухай мене.
Я мушу подбати про вашу безпеку.
Треба йти. Вони йдуть.
Я знаю, де можна сховатися.
Ідіть за мною.
Ти була мертва, а тепер – ні.
Як це можливо?
Де мої рідні?
Зрячі діти – твої,
правда?
Я нічого не скажу, доки ти не пообіцяєш
не завдавати моїм рідним шкоди.
У мене є наказ будь-що їх схопити.
Я даю тобі інший наказ.
Ти не королева.
І хто ж у цьому винен?
Скажи своїм людям привести їх сюди цілими й неушкодженими,
і я розповім усе, що ти хочеш.
А потім ще більше.
Генерале.
Передайте відьмоловам, що втікачів треба впіймати живими.
Усі завдані їм поранення отримає кожен десятий наш солдат
за жеребом.
Зрозуміло?
Так, генерале.
Я дав наказ, як ти й просила.
Тепер ти відповіси на моє питання?
Раніше...
коли я давав слово...
ти беззаперечно мені вірила.
Це було дуже давно.
Так.
Але ми такі, як є.
Час не може це змінити.
Якщо ти вірила мені тоді, повір знову.
Будь ласка...
розкажи, що сталося.
Сюди.
Де ми?
Це добре прихована печера.
У дитинстві я там грався.
Вона глибока й темна. Ніхто нас там не знайде.
Повітря досі є.
-Це тупик. -Усе добре. Ми прийшли.
Бутсе!
Що ти робиш?
-Відчини ворота. -Не можу.
Бутсе.
Послухай мене. Відчини ворота.
Прошу, не кидай нас тут.
Перестань.
Нащо ти це робиш?
Ми тебе прийняли. Я попросила їх тебе прийняти.
Так буде краще.
Вас забагато, щоб вірити всім.
Одному краще.
-Бувайте. -Хлопче.
-Ні. -Хлопче!
-Відчини ворота. -Гей!
Відчини ворота.
Відчини ворота!
-Бутсе! -Відчини ворота!
Бутсе!
-Цього не може бути. -Я знав, що так буде.
Ти не хотіла слухати. Ніхто не хотів слухати.
Ми просили тебе не робити цього.
-Що ти сказав? -Вона чула.
Кофуне!
Ми просили тебе не йти від берега.
Ми просили тебе не довіряти йому. Але коли це тебе цікавило?
Ти завжди така впевнена у своїй правоті!
Бачиш, що з цього вийшло, Ганіво!
Чорт.
Що таке?
Вона рухається вниз.
Кофуне.
Унизу буде темно.
У мене є кремінь. Треба... Треба щось запалити.
Лист.
Якщо клітку можна опустити, то можна й підняти.
Бачиш знаряддя, яким можна це зробити?
Начебто ні.
Тут хтось є.
Я нікого не бачу.
Тут не можна лишатися.
Якщо не можна вийти так, як зайшли, треба знайти інший вихід.
Скоро знову стане темно.
Тоді йдіть за мною.
Що ти робиш?
Тобі яка різниця?
Ти не працюєш.
Вони помітять, а тобі цього не треба.
Кокон ворушиться. Чому він це робить?
Це ще гірше. Ти мусиш покликати когось, щоб його забрали.
Навіщо?
Черв'як готовий вилізти,
і він не може це зробити, не порвавши шовк кокона.
Наглядачам це не сподобається.
Як тебе звати?
Тобі яка різниця?
Ти переживаєш, щоб мені було добре, хоч ми навіть не говорили.
-Скажи своє ім'я. -Мене звати Кора.
І я переживаю, щоб було добре мені, а не тобі.
Якщо Наглядачі, або гірше, Різчик, розлютяться на когось із нас,
інші також постраждають.
Скажу тобі чесно, Коро.
Так жити не можна.
То ти одна з тих.
«Тих»?
Ти не перша багата жінка, яка тут працює
й оплакує свою долю.
Тут у мене є їжа, житло і мене не ґвалтують.
Буває й гірше життя, скажу тобі.
Може, ти заслуговуєш на більше.
Жодна частина мене не хоче іншого майбутнього.
Може, як наш маленький друг,
ти зможеш відростити інші частини, що прагнутимуть більшого.
Ти! Чому ти лінуєшся?
Чому не працюєш?
Я рада, що ти тут.
Я не знала, що з цим робити і хотіла...
Це терміново.
Кокон міг бути змарнований.
Вертайся до роботи.
Я сказала: вертайся до роботи!
Усі на робочі місця.
Ти встанеш?
Ти мене дуже злиш.
Я сказала: ти встанеш?
Ні.
Ти новенька. Навчишся.
Повідомте, коли вона очуняє.
Спробуємо знову.
Стільки всього зміниться...
за мить.
Світ скидає шкіру, постає в новому вигляді.
Але я відчуваю лише сум.
Усе, що я можу сказати, звертаючись до нього...
здається незначним...
і не вартим великого життя.
І я просто скажу...
Наступників, гідних тебе...
не знайдеться.
Ти незамінний.
Та я зроблю все можливе...
щоб зберегти твій спадок, щоб ти мною пишався.
Ходімо.
Маґро?
Усе гаразд, не бійся. Я тут.
Я тут.
Настануть зміни.
Незмінним лишиться тільки одне:
я подбаю про тебе.
Маґро.
Дивовижно, як найменші дрібниці можуть змінити цілий світ.
Скільки життів ламається.
Королівства. Історія. Все це.
Почалося з того, що чоловік, умираючи, прошепотів своїй дочці чотири слова:
«Ти повинна правити... скоро».
Те, що він сказав, якщо він це сказав, завдало менше шкоди, ніж твої дії.
Це твій вибір, не його.
«Якщо» він це сказав?
Колись ти повірив би мені на слово.
Не маю охоти з тобою гратися.
У що гратися?
Коли я стала доросла й шукала підтримки,
щоб скинути з трону мою сестру, для мене це була не гра.
Коли більшість генералів і половина придворних обіцяли
підтримати зміни, для них це була не гра.
І коли ти тримав долю всього королівства в руках,
коли для виконання останньої волі короля потрібен був лише твій голос,
коли ти міг змінити світ одним словом «так»...
ти сказав «ні».
-Для тебе тоді це була гра? -Ти була дитиною...
Я була досить доросла, щоб розуміти те, що бачив мій батько:
сестра не підходила на цю роль...
що влада загострить усі її слабкості.
Я любила сестру, але знала, на що вона перетвориться.
І хотіла врятувати її від цього.
Хіба я помилялася?
Хіба ти помилялася?
Ти була розумна.
Ти була добра і віддана.
Але не була достатньо сильна.
Кажи що хочеш про свою сестру,
але ця риса не була їй притаманна.
Ти недооцінював мене тоді й недооцінюєш тепер.
Я про це не питав.
Вона мені сказала, що ти мертва.
Вона сказала нам, що Джерламарел тебе вбив. Чому?
Зазнавши невдачі, я не могла там лишатися.
І я втекла.
Вона збрехала. І ось що з цього вийшло.
Ти не просто намагалася позбавити її корони.
Ти не просто втекла після невдачі.
Ти взяла з собою її найулюбленішого консорта.
Мені було приємно завдати їй болю таким чином.
Джерламарел міг мати значну владу завдяки їй,
але вирішив бути втікачем зі мною.
Це доводить тобі, як мало ми контролювали ці стосунки.
Це було просто неможливо заперечувати.
І де він тепер? Де Джерламарел?
Я не знаю.
Востаннє я чула його голос до народження дітей.
Дітей, яких я всюди шукав,
не знаючи, хто вони насправді такі.
Дітей-утікачів,
яких я півжиття намагався затримати.
У цьому винна королева, що дала тобі такий наказ.
Раджу тобі вернутися додому й звинуватити її в цьому.
Я скажу, щоб тобі принесли їсти.
Доти, будь ласка, лишайся всередині.
Твоя присутність збентежить чоловіків.
Тамакті Джун...
Коли ти їх знайдеш...
ти відчепишся від нас?
Тут хтось є.
Ви прийшли без запрошення?
Жінко. Так. Але ми не мали наміру...
Ви прийшли до нас. Чому?
Нас заманив у пастку чоловік... Хлопець, який нас зрадив.
Ми просто шукали вихід.
Хлопець.
Можете лишатися, скільки хочете. Ходімо.
Де він? Хто ви?
Ідіть. Сюди.
Усе добре. Усе буде добре.
Де ми?
Ми всі отямилися тут, двері були замкнені.
Ми знаємо не більше за тебе.
Смак у вас у роті – це королевин сталк.
Це гриби, щоб притупити чуття.
А світло?
Світло?
Ти їм не сказав, Кофуне?
Якісь світляки, що звисають зі стелі.
Є легенди про клани, що шукали прихистку внизу.
Дехто з них так довго там пробув...
що вони тепер не люди, а щось інше.
Якби вони хотіли нас убити, то вже б убили.
Як ми знаємо, що не мертві?
Бо мами досі тут немає.
І бажання вбити нас – не те саме, що бажати нам смерті.
Може, нас тут покинули, щоб ми повбивали одне одного.
Тоді вони будуть розчаровані,
бо поки ми тут, ми будемо разом.
Будемо триматися разом, поки не звільнимося.
Якщо нас не вб'ють, то мусять годувати.
Тобто хтось колись зайде в ці двері.
А коли двері відчиняться... я вас виведу.
Але як довго?
Що?
Як довго ми зможемо триматися тут разом?
Ось. Це грілка.
Вона тебе не вилікує, але хоч допоможе заснути.
Чому ти мені допомагаєш?
Я наймолодша з шести дітей, і наш батько був чудовиськом.
Ми страждали від його жорстокості, злоби...
його хтивості.
Ми всі страждали, знаючи, що це навряд чи закінчиться.
Коли мені минуло дев'ять, я вирішила, що з мене годі.
Я підійшла до нього вночі і всадила ножа в серце.
Тоді знов лягла в ліжко й міцно заснула.
Цікаво.
Гадаєш, я слабка.
Гадаєш, я не чинила опору, бо не мала сміливості.
Ти помиляєшся.
Я старша з двох сестер.
Наш батько був добрий...
принаймні до моєї сестри.
Я ніколи з його боку не відчувала гніву, насильства,
жорстокості чи ще чогось такого.
Я відчувала лише різку, холодну байдужість.
Я була найстарша...
але він хотів віддати моє моїй молодшій сестрі...
яку я любила й захищала...
як тільки могла.
Хотів віддати їй моє майбутнє.
Тоді я дізналася...
що в цьому житті...
треба боротися за те, чого хочеш.
І я забрала все у них обох.
Що саме «все»? Що ти забрала?
Більше, ніж ти уявляєш.
Скільки нас тут?
Робітниць? Десь тридцять.
А їх?
Чотири Наглядачі й сам Різчик.
Яку зброю вони мають?
Не знаю. Ножі й кийки.
І ти бачила Тіні. Вони причаїлися надворі.
Ніхто точно не знає, де вони.
Якщо нас досить...
якщо ми візьмемо в руки зброю, це не матиме значення.
Ідіть за мною, і я це зроблю.
Чого ми маємо за тобою йти? Ніхто не знає, хто ти.
Гадаю, коли ти їм скажеш, хто я, вони зрозуміють.
Я теж не знаю, хто ти.
Треба це виправити.
Ну?
Я виконала твоє прохання.
І в мене є новини.
Вони всі сплять.
Знаю. Вони хропуть.
Не так голосно, як у дитинстві, але я їх чую.
Це заспокоює.
Я знала їх стільки ж, скільки тебе до їхнього приходу.
Це неправильно.
А може бути правильно?
Пам'ятаю той день, коли ти прийшов.
Такий сильний...
але такий зламаний.
Баба.
Тоді я подумала...
«Крізь які жахи пройшов цей хлопець?»
Я сказала собі:
«Періс, не завдавай йому
більше страждань, ніж він уже переніс».
Боюся... Саме це я й зробила.
Баба. Вибач. Мені так шкода.
Я тримала її за руку.
Вона була поруч.
Не треба.
А тоді вона зникла.
Це я закликаю її дітей хотіти більшого,
прагнути більшого.
І от до чого це привело.
Періс, припини. Будь ласка, припини.
Припини.
Я повинен триматися.
Якщо вони з будь-якої причини подумають, що я втратив надію...
якщо вони відчують це хоч на мить – всьому кінець.
Ясно? Ти ні в чому не винна, ти їх любила.
Я тобі не дозволяю вибачатися за це.
Те, що сталося, було не... Це була не твоя провина.
То чия це провина?
Ні.
Ні! Відпустіть мене! Ви за...
Ваша величносте.
Коли вас привели до мене,
чесно кажучи, я сумнівався, що з вас буде якась користь.
У нас і раніше були багатійки, надовго їх не вистачало.
Але ви не просто багатійка.
Ви – це зовсім інша справа.
Моя армія повернеться по мене.
І після цього...
ти заплатиш за кожну мою постраждалу кістку,
ти, шматок лайна.
Я накажу тебе вбити.
Я зроблю все можливе,
щоб позбавити тебе твоєї влади, ти козел.
Можу лише уявити собі, скільки людей хотіли це зробити з вами.
Відьмолов далеко.
Та коли він пішов, він точно сказав, куди й навіщо прямує,
сподіваючись отримати цінну
для нього інформацію...
Думаю, ми можемо погодитися: те, що він цінує найбільше,
зараз у мене в руках.
Лишається тільки питання, як це йому довести.
Якось я чув історію. Може, ви скажете, чи це правда.
Я чув, що коли паянський монарх сходить на трон,
з цього приводу проводиться церемонія.
І в цій церемонії
амулет, вшитий під шкіру правлячого монарха,
видаляють і вшивають наступникові.
На стіл.
Амулет міститься якраз над серцем.
Це може бути правда?
Ти ба. Це правда.
Дуже дякую.
Розберемося, що можна зробити за його допомогою.
Чекай, будь ласка.
Допоможеш нам вибратися.
Саме тому я й тут.
Це заборонено.
Якщо нас почують, для мене це теж небезпечно.
Будь ласка. Я розповім, що знаю.
Мене звати Делія.
Місце, в якому ви опинилися, мирне, спокійне,
але безжальне.
Щоб його захистити, тут заборонені контакти з наземним світом.
Тож ті, хто зайшов, не можуть вийти.
У минулому тут уже були непрохані гості.
І в минулому їм теж дозволяли приєднатися до нас,
але не одразу, а через певний час.
Бажання вернутися нагору надто сильне. Його не заглушиш.
Скільки часу?
Коли я прибула, минуло п'ять років, перш ніж мені відчинили двері.
Невже ти прийшла тільки це сказати?
Чому ти тут?
Я вам вірю...
що вас заманив сюди... хлопчик.
Хоча він був скоріше чоловіком, ніж хлопцем, коли заманив сюди мене.
Бутс. Ти його знаєш?
Це мій син.
Невдовзі після його народження я зрозуміла, що він інший.
Невдовзі і все село це зрозуміло.
Я мусила його захистити.
Я просила милосердя й розуміння.
Він просто хлопчик. Його прокляття – помилка природи.
З нього насміхалися, на нього плювали, його били...
Бувало й гірше.
Де був його батько?
Він пішов.
Чоловік щойно прийшов у наше село,
коли хлопець був ще малий.
Одного дня він пішов. І не повернувся.
Хлопець ріс, ставав тихіший і зліший,
і одного дня він не витримав.
Що він з ними зробив?
Він почав з тих, хто найбільше його мучив.
Когось убив уві сні.
Когось переслідував, і вони тікали в паніці й страху.
Після цих узявся за тих, хто просто погано про нього казав.
Коли кровопролиття закінчилося, з опайол лишилися тільки він і я.
Чому ти нам це розповідаєш?
Ця дитина – моя вина.
Отже, ваша присутність тут – теж моя вина.
Кому з вас удасться втекти звідси живим...
покляніться, що знайдете хлопця,
знайдете мого сина...
і вб'єте його.
Я це зроблю.
Старійшини забороняють тут бувати,
але я відчула нагорі міць Божого полум'я.
Ганіво. Чому ти відстаєш?
Вибач. Я дещо побачила.
Що побачила?
Ти не зрозумієш.
Вона бачила. Будь з нею дуже обережний.
Тату, здається, я зрозумів, як це працює.
Треба тягти, доки ліфт не підніметься нагору.
Згори можна цим керувати. Послати вниз.
Але хтось має бути внизу й тримати цю штуку.
Як гадаєш, скільки їх там?
Забагато. Я зроблю що можу, щоб уповільнити їх.
Усі заходьте.
-Ні, тату. Я допоможу. -Заходь!
-Зайшов? -Так.
Тату, ми зараз опустимо.
Ми тут. Давайте.
Тату, ми опускаємо!
Допоможіть!
Ні!
Тату, ворушися!
-Кофуне! -Тату!
Ганіво!
Тату!
Тату, ми тут!
-Тату! -Він лізе.
Ми тут, тату. Усе гаразд.
Ти чуєш нас? Ми тут.
Іди на наші голоси.
Усе гаразд.
Ми отут.
Ми тут.
Давай, будь ласка. Усе гаразд. Ми поруч.
Тримайся!
Тату, тримайся.
Праворуч.
Тату, праворуч ущелина.
Ні! Тату!
Ми тут!
Ти близько.
Тату, ти майже на місці.
Я не знаю на...
Ти так близько.
Він надто далеко.
-Кофуне, дістанеш? -Я простягаю руку.
Тату! Візьми мене за руку!
Та... Я не дотягнуся!
Не дотягнуся, дуже високо.
Гаразд.
Тату!
Тримайся!
-Тату! Тримайся! -Прошу, тримайся, тату.
Ми з тобою.
Будь ласка, тримайся.
-Тату! -Хлопче!
Дай мені руку!
Ти зможеш!
Я тебе тримаю!
Знайшли члена вашої групи.
Він тут.
Маґро.
Це один з ваших, правда?
Так.
Залиш нас.
Будь ласка.
Де мої рідні?
-Я не знаю. -Ти їх покинув.
Була битва.
Я хотів їм допомогти. Та коли глянув, вони зникли.
Я прийшов допомогти вам.
Хочеш допомогти? Знайди мого чоловіка й дітей.
Я намагався.
Спробую ще раз, якщо попросите,
але знайте, я вам можу допомогти по-іншому.
Я не хочу нічого іншого.
Я бачив їх перед вами на колінах.
Вони вважають вас важливою людиною, так?
Щоб бути важливою, треба бути сильною.
Я можу дати вам силу.
Я можу робити те, чого не може ніхто.
Якби я був на вашій службі, ви могли б робити те, чого не можуть інші.
Краще, якщо вони не просто вірять, що ви важлива людина.
Краще, якщо ви зможете це довести.
Я вірно вам служитиму...
і попрошу у вас тільки одного.
Чого?
Пообіцяйте, що не будете зі мною жорстокі.
Що таке?
Будь ласка, вертайся в намет.
-Я зараз теж прийду. -Я нікуди не піду.
Скажи, що сталося.
Автор звістки твердить, що у нього в руках королева. Твоя сестра.
Викуп?
Вони кажуть: якщо ми не доставимо необхідної суми
в певне місце...
Це шахрайство.
Хіба можна викрасти королеву з Канзуа?
Її там захищає армія.
Зараз пораджуся з лейтенантами.
І зразу до тебе прийду.
Дозвольте допомогти.
Що?
Я знаю, хто послав цю звістку.
У кого ваша сестра.
Як ти можеш це знати?
Бо вони досі там.
Я їх бачу.
Скажіть, що ви берете мене на службу вашим лейтенантом.
Я єдиний можу вам допомогти.
Просто скажіть «так», і я це зроблю.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк