Aš nemirsiu dėl miesto. Šis miestas mirs dėl manęs.
Naire!
Ką jūs man atvedėte?
Kalbėsiu su tavim. Jūs darote baisią klaidą...
Įdomu, kas esi, kad man grasintum.
Opajolai. Tai jie pavogė mūsų daiktus.
Ten nieko nėra. Vieta, regis, apleista.
Stok! Jam ant krūtinės. Pačiupinėk.
Jis mato.
Butsas - Dželamarelo sūnus. Mūsų brolis.
Kur mama? Kas atsitiko?
Ją pagrobė?
Ne, ji pati paleido mano ranką.
Tamakti Džunai!
Princese Magra
iš Keino rūmų.
Čet čet!
Čet čet čet!
Magra!
Ak, šitaip.
Tėti.
Sūnau.
Jų ateina daugiau. Tuoj mus apsups.
-Tėti. -Kas nutiko?
Kas nutiko?
Aš pati nemačiau, bet jis sako matęs...
-Ką jis matė? -Ką matė?
Apie ką ji kalba?
Radai mamą?
Mačiau, kaip ji išėjo iš miško.
Mačiau ją su jais ir...
Mačiau, kaip ji mirė.
Ką?
Ji klūpojo prieš jų vadą.
Maldavo jo.
Jis iš pradžių klausė, paskui išsitraukė kardą ir nudūrė ją.
Jis... Jis ją nužudė.
Ne. Ji - gyva.
-Jis meluoja. -Ne.
Kodėl turėtume juo tikėti?
Aš irgi netikiu.
Ėjau jos ieškoti.
Ir radau šitą.
-Kraujo baloje. -Ką?
Mačiau savomis akimis.
Man labai gaila, bet mums reikia bėgti.
Ne. Aš nebėgsiu.
Nesitrauksiu iš čia niekur, kol nenudėsim Raganų medžiotojo.
-Ne. -Tėti.
Mes bėgsime.
-Ką? -Bus kitas kartas.
Kai patys tai nuspręsime, o dabar reikia bėgti.
-Ne. Aš neketinu... -Paklausyk.
Aš privalau jus apginti.
Privalom bėgti. Taip reikia. Jie artėja.
Žinau vieną vietą, kur galėsim pasislėpti.
Eikite paskui mane.
Buvai negyva, o dabar - gyva.
Kaip tai įmanoma?
Kur mano šeima?
Tie regintieji vaikai - tavo,
tiesa?
Netarsiu nė žodžio, kol neužtikrinsi
mano šeimai saugumo.
Aš daviau įsakymą sučiupti juos bet kokiomis priemonėmis.
Aš tau duodu kitokį įsakymą.
Tu - ne karalienė.
Ir kas dėl to kaltas?
Liepk savo žmonėms atvesdinti juos čia sveikus,
tada pasakysiu tau tai, ką nori žinoti.
O tada pasakysiu dar daugiau.
Generole.
Perduok visiems. Bėglius reikia sugauti gyvus.
Už bet kokį jų sužeidimą sumokės kas dešimtas tavo vyras,
atrinktas burtų keliu.
Ar supratai?
Taip, generole.
Įsakymas duotas, kaip ir prašei.
Ar dabar atsakysi į mano klausimą?
Kažkada
mano žodžiu tikėjai
nė nemirktelėjus.
Tai buvo seniai.
Taip, tiesa.
Bet mes - visada tokie, kokie esam.
Joks laikas negali to pakeisti.
Jei tada tikėjai manim, tikėk ir dabar.
Prašau...
Pasakyk man, kas nutiko.
Čionai.
Kur mes?
Čia ola, jos nesimato.
Čia žaisdavau vaikystėje.
Ji - gili ir tamsi. Niekas mūsų čia neras.
Čia vis dar yra oro.
-Čia - pabaiga. -Viskas gerai. Mes atėjom.
Butsai!
Ką tu darai?
-Atidaryk narvą. -Negaliu.
Butsai.
Paklausyk. Atidaryk narvą.
Prašau, nepalik mūsų čia.
Liaukis.
Kodėl tu tai darai?
Mes tave priėmėm. Aš juos įkalbėjau.
Taip bus geriau.
Jūsų per daug, kad būtų galima visais pasitikėti.
Vienam - geriau.
-Viso gero. -Berniuk.
-Ne. -Berniuk!
-Atidaryk! -Ei!
Atidaryk!
-Butsai! -Atidaryk!
Butsai!
-Ne. Negali būti. -Aš žinojau, kad tai nutiks.
Tu nė nemanei manęs klausyti. Niekas neklausėt.
Mes tau sakėm, kad nereikia.
-Ką tu sakai? -Ji puikiai girdi.
Kofunai!
Mes prašėm tavęs neiti ten.
Prašėme nepasitikėti juo. Bet ar mūsų nuomonė tau svarbi?
Teisi visada esi tik tu viena, bliamba!
Matai, kur per tave atsidūrėm, Haniva!
Bliamba.
Kas čia?
Narvas krenta.
Kofunai.
Kai nusileisim, bus visiškai tamsu.
Turiu titnagą. Reikia kažko, ką galima būtų uždegti.
Laiškas.
Jei šis narvas nusileidžia, jis gali ir pakilti.
Matot kokį įrankį?
Nemanau.
Kažkas čia yra.
Aš nieko nematau.
Negalim čia likti.
Jei negalim grįžt taip pat, kaip ir patekom, teks surasti kitą kelią.
Netrukus čia bus tamsu.
Tuomet sekit paskui mane.
Ką tu darai?
O kas tau rūpi?
Tu lioveisi dirbusi.
Jie pamatys, o tu to tikrai nenori.
Šitas kokonas juda. Kodėl?
Tai dar blogiau. Kviesk greičiau ką nors, kad jį išneštų.
O kam?
Kirminas gali išsiristi.
O tada sugadins visą šilką iš kokono.
Prižiūrėtojams tai nepatiks.
Kuo tu vardu?
O kam tau?
Tu itin rūpiniesi mano gerove, o mes su tavim net nesame kalbėjusios.
-Noriu sužinot tavo vardą. -Mano vardas Kora.
Aš rūpinuosi savo gerove, ne tavo.
Jei prižiūrėtojai arba dar blogiau - Kuteris supyksta ant vieno mūsų,
likusiems irgi kliūna.
Būsiu atvira su tavim, Kora.
Tai - ne pats geriausias gyvenimas.
Aišku, tu viena tų.
"Tų"?
Tu - ne pirmoji čia parklupdyta vergaut turtinga moteris,
dejuojanti dėl nelemtai susiklosčiusių aplinkybių.
O aš čia pavalgau, turiu stogą ir manęs nemuša.
Yra kur kas blogesnių gyvenimo sąlygų, patikėk.
O gal turi teisę reikalauti daugiau?
Jokia dalis manęs nenori daugiau.
O gal, kaip ir mūsų mažas bičiulis,
gali atauginti kūno dalis, kad norėtum daugiau.
Tu! Ko sėdi?
Kodėl nedirbi?
Džiaugiuosi, kad jūs čia.
Nežinojau, ką su juo daryti, todėl...
Tai skubu.
Tai galima išmesti.
Prie darbo.
Prie darbo, pasakiau!
Į savo vietas.
Prašau atsistoti.
Aš dabar labai ant tavęs pykstu.
Klausiu, ar atsistosi?
Ne.
Tu - naujokė. Išmoksi.
Praneškit, kai ji sukrutės.
Pabandysim dar sykį.
Daug kas pasikeis
po akimirkos.
Pasaulis, nusimetęs seną odą, atskleis kažką naujo.
Tačiau jaučiu tik liūdesį.
Bet kokie žodžiai,
man atrodo, yra menki,
neverti gyvenimo didybės.
Todėl tepasakysiu...
Užduotis perimti tavo didybę
žlugs.
Tu - nepakeičiamas.
Bet aš padarysiu viską,
kad išsaugočiau tavo palikimą, kad tu didžiuotumeisi.
Ateik.
Magra.
Bijoti - normalu. Aš - šalia.
Aš - su tavim.
Daug kas keisis.
Bet niekada nesikeis tik tai,
jog aš visada rūpinsiuosi tavimi.
Magra.
Pritrenkia tai, kaip viena akimirka gali pakeisti visą pasaulį.
Kiek žmonių gyvenimų gali apvirsti aukštyn kojomis.
Karalysčių. Istorijų. Visko.
Tik keturi mirštančio tėvo žodžiai, pašnibždėti dukrai.
"Tu privalai valdyti...greit."
Tai, ką jis pasakė, jei iš viso pasakė, nebuvo taip žiauru, kaip tavo elgesys.
Tavo elgesys, Magra, ne jo.
"Jei" jis pasakė?
Kažkada neabejojai nė vienu mano žodžiu.
Nenoriu žaisti su tavim jokių žaidimų.
Kokių žaidimų?
Kai, sulaukusi tinkamo amžiaus, kreipiausi pagalbos,
kad nuversčiau seserį nuo sosto, man tai nebuvo žaidimas.
Kai dauguma generolų ir pusė rūmų tarybos prisiekė man palaikymą,
jiems tai irgi nebuvo žaidimas.
Ir, kai tavo rankose atsidūrė visos karalystės likimas,
man trūko tik tavo balso, kad įgyvendinčiau mirštančio karaliaus valią,
kai tu galėjai pakeisti pasaulį vos vienu "taip",
tu ištarei "ne".
-Ar tai tau buvo žaidimas? -Tu buvai dar vaikas...
Pakankamai subrendusi, kad suprasčiau, kaip ir mano tėvas,
jog mano sesuo negalėjo ištverti soste,
kad valdžios našta tik sustiprins jos silpnybes.
Aš mylėjau savo seserį, bet žinojau, kuo ji taps.
Ir bandžiau išgelbėti ją nuo tos lemties.
Ar aš klydau?
Ar tu klydai?
Buvai protinga.
Buvai gera, ištikima.
Bet nebuvai pakankamai stipri.
Apie savo seserį gali kalbėt ką nori,
bet stiprybės ji visada turėjo apsčiai.
Tu neįvertinai manęs tada, nevertini ir dabar.
Bet aš klausiau tavęs ne apie tai.
Ji man sakė, kad tu žuvai.
Ji visiems mums pasakė, kad Dželamarelas tave nužudė. Kodėl?
Pralaimėjusi, supratau, kad ten geriau nelikt.
Todėl pabėgau.
Ji melavo. Štai ir viskas.
Tu ne tik pamėginai perimti iš jos karūną.
Tu ne tik pabėgai, kai tau nepavyko.
Išsivedei jos mylimiausią sugulovą.
Nenorėjau jos taip skaudinti.
Bet Dželamarelas, likdamas su ja, būtų gavęs daug valdžios,
tačiau jis pasirinko bėglio lemtį ir pabėgo su manim.
Tai rodo, jog mūsų santykiai nebuvo mūsų valdžioje.
Mes tiesiog negalėjome to neigti.
O kur jis dabar? Kur Dželamarelas?
Aš nežinau.
Jo balsą paskutinį sykį girdėjau vaikams dar negimus.
Vaikams, kurių ieškojau po visą pasaulį
net nenutuokdamas, kas jie iš tiesų.
Vaikai, vis dar esantys bėgliais,
kuriuos prisiekiau surasti.
Tuomet kaltink karalienę, kuri privertė tave tai prisiekti.
Aš noriu, kad grįžtum namo ir pasipriešintum jai.
Tau atneš pavalgyti.
Kol kas būsiu dėkingas, jei liksi čia.
Tavo draugija gali trikdyti mano vyrus.
Tamakti Džunai.
Suradęs juos,
ar paliksi mus gyventi?
Kažkas čia yra.
Jūs - nekviesti, taip?
Moterie. Taip. Bet ne savo noru...
Jūs atėjot pas mus. Kodėl?
Mus čia uždarė žmogus, kuris... Berniukas, kuris mus išdavė.
Mes ieškome išėjimo.
Berniukas.
Galite likti čia kiek norite. Ateikit.
Kur mes? Kas tu?
Ateikit. Čionai.
Viskas bus gerai.
Kur mes?
Mes visi pabudome čia, užrakinti.
Nė vienas mūsų nežino daugiau nei tu.
Tas skonis burnoje - nuo karalienkočio.
Toks svaiginantis grybas.
O iš kur tos švieselės?
Švieselės?
Nesakei jiems, Kofunai?
Ant lubų kabo kažkokie švytintys vabalai.
Girdėjau pasakojimus požemių klanus.
Suradusius prieglobstį po žeme ir išgyvenusius taip ilgai,
jog jų net žmonėmis nebegalima vadint.
Tačiau jei jie būtų norėję mus nudėti, būtų tai padarę.
O iš kur žinom, kad mes - gyvi?
Nes mamos čia nėra.
Tai, jog jie mūsų nenužudė, dar nereiškia, kad nelinki mums mirties.
Gal jie tyčia mus paliko čia, kad patys pribaigtume vienas kitą,
Tuomet jiems teks nusivilti.
Nes kol mes čia, būsime visi išvien.
Laikysimės kartu, kol neišsivaduosime.
Jei jie nenorės, kad numirtume, jiems teks mus maitinti.
Vadinasi, jiems teks atidaryti šias duris.
O durims atsidarius, aš jus iš čia išvesiu.
Ar ilgam?
Ką?
Ar ilgai, manai, mes čia kartu ištversime?
Imk. Šiltas.
Nieko nepagydys, bet bent jau padės užmigti.
Kodėl man padedi?
Buvau jauniausioji iš šešių vaikų. Mūsų tėvas buvo siaubūnas.
Visi mes kentėme jo žiaurumą, pyktį,
geidulį.
Visi kentėme, nes žinojom, kad tai niekada nesibaigs.
Vieną naktį, kai man suėjo devyneri, mano kantrybė trūko.
Nuėjau prie jo lovos ir įsmeigiau peilį jam į širdį.
Tada grįžau į lovą ir kietai užmigau.
Įdomu.
Manai, aš - silpna.
Manai, jog neturiu drąsos pasipriešinti.
Tu klysti.
Aš buvau vyriausioji sesuo iš dviejų.
Mūsų tėvas buvo geras žmogus...
Mano sesei.
Aš nepatyriau nei žiaurumo, nei smurto iš jo.
Nieko nepatyriau.
Iš jo sklido vien šaltas abejingumas.
Buvau vyriausioji,
bet tai, kas man priklausė prigimtine teise, jis norėjo atiduoti jaunėlei,
kuria rūpinausi ir gyniau
kaip tik galėjau.
Jis norėjo, kad mano ateitis atitektų jai.
Tada supratau,
jog šiame gyvenime
turi pats pasiimti tokį gyvenimą, kokio nori.
Todėl atėmiau iš jų abiejų viską.
Kas tas "viskas"? Ką atėmei?
Daugiau nei gali įsivaizduoti.
Kiek mūsų čia yra iš viso?
Darbininkų? Apie trisdešimt.
O kiek jų?
Keturi prižiūrėtojai ir Kuteris.
Kokių ginklų jie turi?
Nežinau. Peilių, lazdų.
Ir dar yra Šešėlės, tykojančios lauke.
Niekas nežino, kur būtent.
Jei mūsų bus pakankamai,
jei mes atimsime iš jų ginklus, tai gali jau neberūpėti.
Klausyk manęs, ir viskas bus gerai.
Kas tavęs klausys? Niekas nežino, kas tu tokia.
Kai tik pasakysi jiems, kas aš tokia, jie viską supras.
Aš irgi nežinau, kas tu tokia.
Ištaisykime tai.
Na?
Padariau kaip prašei.
Ir turiu naujienų.
Jie miega.
Žinau. Jie knarkia.
Ne taip garsiai kaip vaikystėje, bet vis tiek juos girdžiu.
Raminantis garsas.
Pažįstu juos beveik tiek pat laiko, kiek pažinojau tave iki jų gimimo.
Negali būti.
Ar gali?
Prisimenu tą dieną, kai pasirodei tu.
Toks stiprus,
tačiau toks palūžęs.
Baba.
Prisimenu, jog galvojau tuomet:
"Kokį siaubą teko išgyventi šiam vaikinui?"
Tada sau pasakiau:
"Ak, Peris, neversk jo patirti
daugiau kančių, nei jau yra patyręs."
Bijau, kad pasielgiau atvirkščiai.
Baba. Atleisk man, jei gali.
Jos ranką laikiau savojoje. Tvirtai laikiau.
Ji buvo šalia.
Nereikia.
Ir jos neliko.
Aš kurstau vaikus nuolat trokšti daugiau,
siekti daugiau.
Štai kur visa tai mus atvedė.
Peris, liaukis. Prašau.
Liaukis.
Aš negaliu prarasti savitvardos.
Privalau apsaugoti juos abu.
Jei tik jiems pasirodys, kad palūžtu...
Jei jie tai pajus, nors akimirką, viskas bus baigta.
Girdi? Viską, ką darei jiems - iš meilės.
Neleisiu tau už tai atsiprašinėti.
Tai, kas nutiko, nebuvo... Tai - ne tavo kaltė.
Tuomet kieno?
Ne.
Ne! Paleiskite mane! Tu sušik...
Jūsų didenybe.
Kai tave atvedė,
pripažinsiu, buvau skeptiškai nusiteikęs.
Esame turėję turčių, bet jie ilgai netverdavo.
Bet tu juk - ne tik turtinga.
Tu - iš esmės visai kas kita.
Manęs atvyks mano armija.
O tada
tau teks gailėtis kiekvieno sušikto kaulelio tavo kūne,
šūdo gabale.
Aš liepsiu tave užmušti.
Aš padarysiu viską,
kad atimčiau tavo suknistą valdžią, subine tu.
Galiu tik įsivaizduoti, kiek žmonių troško tai padaryti tau.
Raganų medžiotojas dabar toli nuo čia.
Bet prieš išvykdamas iš čia jis aiškiai pasakė, ko ieško ir kodėl,
kad galėtume jam perduoti netyčia aptikę
vertingos jam informacijos.
Manau, kad visi sutiksim, kad vertingiausias daiktas pasaulyje
dabar - mano rankose.
Telieka sugalvoti, kaip jam tai įrodyti.
Sykį girdėjau istoriją. Pasakysi, ar tai tiesa.
Girdėjau, kad naujam pajų monarchui užėmus sostą,
atliekamas ritualas.
To ritualo metu
iš valdančio monarcho išimamas amuletas, įsiūtas jam po oda
ir persiuvamas jo palikuoniui.
Stalą.
Amuletas įsiuvamas tiesiai virš širdies.
Ar tai gali būt tiesa?
Ką žinai? Tai tiesa.
Ačiū už tai.
Pažiūrėkime, ką jis gali.
Palaukite, prašau.
Tu padėsi mums iš čia ištrūkti.
Būtent todėl aš čia.
Darau tai, kas uždrausta.
Jei mus išgirs, man grės toks pat pavojus kaip ir jums.
Prašau. Leiskite man pasakyti, ką žinau.
Mano vardas - Delija.
Čia, kur atsidūrėte, labai taiku ir tylu,
tačiau ši vieta negailestinga.
Kad galėtum saugoti šią vietą, negali nė žingsnio žengt išorėn.
Todėl tie, kas čia įžengia, išeiti nebegali.
Čia jau yra buvę nekviestų svečių.
Yra buvę atvejų, kai jiems buvo leista tapti vienu mūsų,
bet tik po kurio laiko.
Nes troškimas grįžti lieka stiprus.
Po kiek laiko?
Man šios durys atsivėrė tik po penkių žiemų ir penkių vasarų.
Atėjai pasakyti ne tik tai.
Kodėl tu čia?
Aš jumis patikėjau,
kai sakėte, jog čia jus įviliojo...berniukas.
Nors po to, kai įviliojo čia ir mane, jis turėjo gerokai ūgtelėti.
Butsas. Pažįsti jį?
Jis - mano sūnus.
Jam gimus greit supratau, kad jis - kitoks.
Kiti kaime tai suprato gerokai vėliau.
Mėginau jį ginti.
Maldavau, kad suprastų jį, kad būtų jam gailestingi.
Jis juk buvo tik vaikas. Jo prakeiksmas - gamtos klaida.
Iš jo šaipėsi, į jį spjaudė, mušė...
Kartais ir baisiau elgdavosi.
Kur buvo jo tėvas?
Jis išėjo.
Vyras, į mūsų kaimą atėjęs,
berniukas buvo dar visai mažas.
Vieną dieną jis išėjo ir negrįžo.
Berniukas augo vis tylesnis, vis piktesnis,
kol vieną dieną jis nebeiškentė.
Ką jis padarė?
Jis pradėjo nuo tų, kurie žiauriausiai su juo elgėsi.
Nužudė juos miegančius.
Kai kuriuos vijosi, o tie bėgo apimti siaubo.
Paskui jis atsisuko ir į tuos, kurie tiesiog nemaloniai su juo kalbėjo.
Po visų žudynių iš opajolų likom tik aš ir jis.
Kodėl mums tai sakai?
Tas vaikas - mano kaltė.
Ir tai, kad jūs - čia, irgi mano kaltė.
Jei kuriam jūsų pavyks iš čia pasprukti gyvam,
prisiekite, kad surasite tą berniuką,
mano sūnų,
nužudysite jį.
Aš prisiekiu.
Čia vyresniesiems draudžiama,
bet esu jautusi Dievo liepsnos galią iš viršaus.
Haniva. Kodėl atsilikai?
Atleisk. Kai ką mačiau.
Ką matei?
Tu nesuprasi.
Ji matė. Saugok ją.
Tėti, manau, žinau, kaip veikia šitas daiktas.
Turime traukti, kol liftas pakils iki viršaus.
Galim valdyti jį iš viršaus. Nuleisti jį žemyn.
Bet kažkam teks likti čia ir laikyti šį daiktą.
Kaip manai, kiek jų ten?
Daug. Pasistengsiu juos užlaikyti.
Gerai. Visi į vidų.
-Ne, tėti. Aš tau padėsiu. -Eik, sūnau!
-Įlipot? -Taip.
Tėti, mes jį iškart nuleisim.
Pakilom. Eime.
Tėti, leidžiame!
Padėk man!
Ne!
Tėti, pasitrauk!
-Kofunai! -Tėti!
Haniva!
Tėti!
Tėti, mes čia!
-Tėti! -Jis lipa.
Mes čia, tėti. Viskas gerai.
Girdi mus? Mes - čia.
Lipk mūsų balsų link.
Viskas bus gerai.
Mes - čia. Mes - šalia.
Mes - čia.
Nagi, maldauju. Viskas bus gerai. Nedaug liko.
Laikykis!
Tėti, laikykis, prašau.
Į dešinę.
Tėti, dešinėje yra laiptelis.
Ne! Tėti!
Mes - čia!
Jau netoli!
Nagi, tėti, nedaug liko.
Nežinau kaip...
Tu taip arti.
Nepasieksi.
-Kofunai, gali jį pasiekti? -Aš tiesiu tau ranką.
Tėti! Paimk man už rankos!
Tė... Nepasiekiu!
Nepasiekiu, per toli.
Gerai.
Tėti!
Laikykis!
-Tėti! Laikykis! -Maldauju! Laikykis, tėti!
Mes tave laikom!
Laikykis. Prašau.
-Tėti! -Sūnau.
Duok ranką!
Tau pavyks!
Laikau tave! Laikau.
Suradome vieną taviškių.
Jis - čia.
Magra.
Jis - vienas taviškių, tiesa?
Taip. Tiesa.
Palikit mus.
Prašau.
Kur mano šeima?
-Nežinau. -Tu juos palikai.
Vyko kova.
Koviausi kartu, bet sykį pakėlęs akis, jų jau nemačiau.
Atėjau padėti tau.
Jei nori man padėti, surask mano vyrą ir vaikus.
Aš bandžiau.
Eisiu ieškot dar, jei liepsi,
bet žinok, kad galiu tau padėti ir kitais būdais.
Man nieko daugiau nereikia.
Mačiau, kaip jie klūpėjo prieš tave.
Jiems tu - svarbus žmogus, taip?
Tam, kad būtum svarbi, privalai būti stipri.
Su manim gali būti stipri.
Aš galiu tai, ko negali niekas.
Jei tau tarnausiu, galėsi daryti tai, ko čia niekas negali.
Tegu jie ne vien tiki, kad esi svarbi.
Geriau būt stipria, kad tai įrodytum.
Aš tau tarnausiu ištikimai,
o mainais prašysiu tik vieno.
Ko?
Kad pažadėtum nesielgt su manim piktai.
Kas yra?
Prašau grįžti į palapinę.
-Aš netrukus ateisiu. -Niekur neisiu.
Sakyk, kas nutiko.
Šios žinios autorius teigia, kad pagrobė karalienę. Tavo seserį.
Dėl išpirkos?
Grasina, jog jei nepristatysim užmokesčio
į jų nurodytą vietą...
Nesąmonė.
Kaip kas nors galėjo pagrobti karalienę iš Kanzua?
Ten juk visa armija ją saugo.
Duok man minutę pasikalbėti su savo leitenantais.
Aš tuoj pas tave ateisiu.
Leisk man tau padėti.
Ką?
Žinau, kas atsiuntė šią žinią.
Pas ką tavo sesuo.
Iš kur gali žinoti?
Nes jie vis dar čia.
Aš juos matau.
Pasakyk, kad priimsi mane į savo leitenanto pareigas.
Aš - vienintelis čia, galintis tau padėti.
Tik ištark "taip", ir aš tai padarysiu.
Išvertė Egidija Tučkuvienė