Rozhodla jsem se, že pro něj nezemřu. Město zemře pro mě.
Nyrie!
Co mi přinášíte?
Promluvím si s tebou. Děláš chybu...
Kdo jsi, že takto mluvíš?
Opayolové. To oni nám vzali věci.
Nikdo tam není. Vypadá to opuštěně.
Přestaň! Dotkni se ho. Má to na hrudi.
On vidí.
Podomek je Jerlamarelův syn. Náš bratr.
Kde je máma? Co je?
Unesli ji?
Ne, pustila se mě.
Tamacti June!
Princezna Maghra
z rodu Kane.
Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Maghro!
Tady jsem.
Tati.
Chlapče.
Jdou sem další. Brzy nás obklíčí.
- Tati. - Co se stalo?
Co se stalo?
Já to neviděla, ale on prý ano...
- Co viděl? - Co viděl?
O čem to mluví?
Našli jste mámu?
Viděl jsem, jak vyšla z lesa.
Pak byla s nimi a...
...viděl jsem ji zemřít.
Cože?
Předvedli ji před jejich vůdce.
Prosila ho.
Napřed poslouchal, ale pak vytáhl meč a sťal ji.
Zabil ji.
Ne. Není mrtvá.
- On lže. - Ne.
Proč bych mu měl věřit?
Já tomu taky nevěřila.
Šla jsem ji hledat.
A našla jsem tohle.
- Její váček v kaluži krve. - Co?
Viděl jsem to na vlastní oči.
Je mi to líto, ale musíme běžet.
Ne, já nikam nepoběžím.
Nejdu nikam, dokud toho věrostrážce nezabijeme.
- Ne. - Tati.
Jdeme.
- Cože? - Ten správný čas přijde
a my si ho sami zvolíme, ale teď má přednost vaše bezpečí.
- Ne, půjdu bez... - Poslouchej mě.
Musím vás ochránit.
Musíme jít. Oni už jsou na cestě.
Vím, kde se můžeme skrýt.
Pojďte za mnou.
Bylas mrtvá, a najednou nejsi.
Jak je to možné?
Kde je moje rodina?
Ty děti, co vidí, jsou tvoje...
...je to tak?
Nic ti neřeknu, dokud mi neslíbíš,
že se mojí rodině nic nestane.
Mám rozkazy je za každou cenu zatknout.
V tom případě ti dávám jiné.
Nejsi královna.
A čí je to vina?
Řekni svým lidem, ať je přivedou živé a nezraněné,
a já ti řeknu, co chceš vědět.
A pak ještě víc.
Generále.
Nařiď vojákům, že uprchlíky mají zajmout živé.
Přijdou-li ke zranění, bude stejným zraněním potrestán
každý desátý vylosovaný voják.
Rozumíš?
Ano, pane generále.
Dal jsem rozkaz, jak jsi chtěla.
Zodpovíš teď moji otázku?
Bývaly doby...
...kdy by ti mé slovo...
...stačilo k tomu, abys mi věřila.
To už je dávno.
Ano, je.
Ale my jsme pořád my.
Čas na tom nic nezměnil.
Pokud jsi mi věřila tenkrát, důvěřuj mi i teď.
Prosím...
...řekni mi, co se stalo.
Tudy.
Kde to jsme?
Je to dobře ukrytá jeskyně.
Hrával jsem si tam jako kluk.
Tady v hloubce a ve tmě nás nikdo nenajde.
Vzduchu je tu dost.
- Dál to nevede. - Nevadí. Jsme v cíli.
Podomku!
Co to děláš?
- Otevři ty vrata. - Nemůžu.
Podomku.
Poslechni mě a otevři.
Nenechávej nás tady.
Přestaň, prosím.
Proč to děláš?
Na moji žádost jsme tě přijali mezi sebe.
Takhle to bude lepší.
Je vás moc, nemůžu věřit každému.
Jeden by býval byl lepší.
- Sbohem. - Chlapče.
- Ne. - Chlapče!
- Otevři tu bránu. - Hej!
Otevři!
- Podomku! - Otevři!
Podomku!
- Nemůžu tomu uvěřit. - Já to věděl.
Neposlouchali jste mě. Nikdo nechtěl poslouchat.
Varovali jsme tě, ať to neděláš.
- Co jsi to řekl? - Slyšela mě.
Kofune!
Byli jsme proti cestě do vnitrozemí.
Radili jsme ti, že mu nemáš věřit. Ale posloucháš ty vůbec někdy?
Hlavně že ty jsi vždycky ta nejchytřejší!
A kam nás to dovedlo, Haniwo?
Do prdele.
Co je to?
Padá to.
Kofune.
Až se dostaneme na dno, bude tam tma.
Mám křesadlo. Potřebuji jen něco k zapálení.
Dopis.
Když ta klec může sjet dolů, může vyjet i nahoru.
Není tady něco, čím se ovládá?
Nic nevidím.
Někdo tu je.
Nikoho nevidím.
Nemůžeme tady zůstat.
Nemůžeme zpátky stejnou cestou, tak zbývá to zkusit tudy.
Brzy budeme zase ve tmě.
Tak pojďte za mnou.
Co to děláš?
Proč tě to zajímá?
Přestala jsi pracovat.
Nechtěj, aby si toho všimli.
Ten kokon se hýbe. Proč?
To je ještě horší. Zavolej hned někoho, ať ho odnesou.
Proč?
Motýl se dere ven
a ničí při tom hedvábí v kokonu.
Dozorcům se to nebude líbit.
Jak se jmenuješ?
Proč tě to zajímá?
Leží ti na srdci moje blaho, i když jsme spolu nikdy nemluvily.
- Chci znát tvoje jméno. - Jsem Cora.
A na srdci mi leží moje blaho, ne tvoje.
Jestli dáme dozorcům nebo řezačovi důvod ke zlobě,
odnesou to i všichni ostatní.
Budu k tobě upřímná, Coro.
Takhle se nedá žít.
Aha. Ty jsi jedna z nich.
„Z nich“?
Nejsi první bohatá žena, co naříká nad nespravedlností světa,
když se ocitla na kolenou u česacího stroje.
Mám co jíst, mám střechu nad hlavou a nikdo mě neohrožuje.
Jsou horší způsoby, jak žít.
Možná máš právo chtít víc.
Já od své budoucnosti nic jiného nechci.
Pak by ses možná jako náš malý přítel
mohla naučit, jak chtít víc.
Ty! Proč nic neděláš?
Proč nepracuješ?
To je dobře, že jsi tu.
Nevěděla jsem, co dělat, a chtěla jsem...
Je to naléhavé.
Mohl přijít vniveč.
Zpátky do práce.
Řekla jsem zpátky do práce!
Věnujte se své práci.
Vstaň laskavě.
Ani nevíš, jak ve mně roste vztek.
Říkám „vstaň“.
Ne.
Jsi nová. Všechno se naučíš.
Dejte mi vědět, až se pohne.
Zkusíme to znovu.
Tolik se toho změní...
...už zakrátko.
Svět se svléká z kůže a přichází něco nového.
Ale já necítím než smutek.
Slova, kterými bych ho chtěla vyjádřit...
...jsou příliš prostá...
...nehodná tak vznešeného života.
Řeknu tedy jen...
Být tvým následovníkem...
...je úkol odsouzený k zániku.
Jsi nenahraditelný.
Ale já se vynasnažím...
...abych tvůj odkaz uchovala, abys mohl být pyšný.
Pojď sem.
Maghro?
Neboj se. Jsem tady.
Tady jsem.
Všechno se změní.
Ale jedna věc zůstane stejná.
Budu se o tebe starat.
Maghro.
Je ohromující, jak jediná chvíle dokáže změnit celý svět.
Převrátit životy vzhůru nohama.
Království. Dějiny. Všechno.
A na začátku byla čtyři slova umírajícího muže určená jeho dceři.
„Už brzy musíš... vládnout.“
I kdyby to opravdu řekl, problém byl, jak jsi s jeho slovy naložila.
Byla to tvoje volba, ne jeho.
„I kdyby“ to řekl?
Kdysi dávno bys o mých slovech nepochyboval.
Nechci s tebou hrát žádné hry.
Jaké?
Když jsem dosáhla dospělosti a chtěla získat podporu
pro svržení mé sestry z trůnu, nebyla to hra.
Když tomuto kroku vyjádřila podporu většina generálů
a polovina dvora, ani oni to nebrali jako hru.
A když jsi držel v rukou osud celého království
a já ke splnění přání umírajícího krále,
které mohlo změnit celý svět, potřebovala jen tvé „ano“...
...řekl jsi „ne“.
- Byla to taky hra? - Byla jsi dítě...
Byla jsem dost stará, abych chápala, co chápal i můj otec,
že moje sestra se na tu roli nehodí...
...a že náhlé nabytí autority jen posílí její slabé stránky.
Svou sestru jsem milovala, ale věděla jsem, v co se změní.
A chtěla jsem ji před tím zachránit.
Mýlila jsem se?
Mýlila ses?
Byla jsi chytrá.
Laskavá a věrná.
A nebyla jsi dost silná.
O své sestře mluv, jak chceš,
ale tuto slabinu ona neměla.
Podcenil jsi mě tenkrát a stejně činíš i teď.
Na nic z toho jsem se neptal.
Řekla mi, že jsi mrtvá.
Řekla nám, že tě Jerlamarel zabil. Proč?
Když jsem neuspěla, nemohla jsem zůstat.
Musela jsem utéct.
Lhala. A sem nás to dovedlo.
Nepokusila ses jen ukrást jí korunu.
Neutekla jsi sama.
Vzalas s sebou i jejího nejoblíbenějšího společníka.
Neměla jsem žádnou radost z toho, že jí ublížím.
Jerlamarel mohl jejím prostřednictvím získat velkou moc,
ale místo toho se spolu se mnou stal uprchlíkem.
Z toho snad pochopíš, že jsme nad svým vztahem neměli kontrolu.
Nedokázali jsme ho dál skrývat.
A kde je Jerlamarel teď?
Nevím.
Jeho hlas jsem naposledy slyšela, než se narodily děti.
Které jsem nemilosrdně pronásledoval,
aniž jsem věděl, kým ve skutečnosti jsou.
Které jsou stále na útěku,
zatímco mně půlku života vzala přísaha, že je najdu.
Takovou stížnost přednes té, co si tu přísahu vynutila.
Měl bys jít a postavit se jí čelem.
Nechám ti přinést něco k jídlu.
Mezitím budu rád, když zůstaneš uvnitř.
Tvoje přítomnost by vojáky jen zmátla.
Tamacti June.
Až je najdeš,
necháš nás jít?
Někdo tu je.
Jste nepozvaní, že?
Ženo. Ano. Ale nechtěli jsme...
Proč jste za námi přišli?
Jeden muž... jeden chlapec nás zradil a zavřel nás tady.
Potřebujeme se jen dostat ven.
Chlapec.
Můžete tu zůstat, jak dlouho chcete. Pojďte.
Kde to jsme? Kdo jsi?
Pojďte tudy.
Ničeho se nebojte. Nic se vám nestane.
Kde to jsme?
Probudili jsme se tu u zavřených dveří.
Nevíme o nic víc než ty.
To, co cítíš v ústech, je královnin stonek.
Houba používaná k umrtvení smyslů.
A ta světla?
Světla?
Tys jim to neřekl, Kofune?
Ze stropu visí nějaké zářící koule.
Existují příběhy o klanech, které tu vyhledaly úkryt.
Někteří tu žili tak dlouho...
...že pozbyli něco ze své lidskosti.
Ať je to co je to, zabít nás mohli už dávno.
Jak víme, že nejsme mrtví?
Protože s námi pořád není máma.
Chtít někoho zabít není totéž, co chtít něčí smrt.
Možná nás tu zavřeli, abychom se pozabíjeli navzájem.
Tak to je zklameme,
protože tady dole budeme držet při sobě.
Spojíme síly, dokud se neosvobodíme.
Jestli nás nechtějí zabít, musejí nám dát jíst.
A někdo bude muset těmi dveřmi projít.
A jakmile se otevřou... dostanu nás ven.
Ale jak dlouho?
Cože?
Jak dlouho tu vydržíme držet při sobě?
Tady. Hřeje to.
Nemá to léčivou moc, ale pomůže ti to usnout.
Proč mi pomáháš?
Byla jsem nejmladší ze šesti dětí, náš otec byl zvíře.
Všichni jsme trpěli jeho krutostí, vztekem...
...a chtíčem.
Trpěli jsme s vědomím, že to nikdy neskončí.
Jedné noci o mých devátých narozeninách mi došla trpělivost.
V noci jsem k němu přišla a vrazila mu do srdce nůž.
Pak jsem se vrátila do postele a spala až do rána.
Zajímavé.
Myslíš si, že jsem slabá.
Že z nedostatku odvahy nekladu odpor.
Mýlíš se.
Já byla starší ze dvou sourozenců.
Náš otec byl laskavý...
...přinejmenším k mé sestře.
Nikdy se v něm neprojevil vztek, násilné sklony,
krutost... nedával mi vlastně najevo nic.
Kromě chladné, absolutní lhostejnosti.
Byla jsem ta starší...
...ale on moje právo prvorozené dcery dal mé mladší sestře...
...kterou jsem milovala a chránila...
...jak to jen bylo možné.
Vložil moji budoucnost do jejích rukou.
Tehdy jsem si uvědomila...
...že život, který chceme...
...si musíme vzít.
A tak jsem si od nich vzala všechno.
Co „všechno“? Co sis vzala?
Víc, než si dokážeš představit.
Kolik nás tady vlastně je?
Dělníků? Necelých třicet.
A kolik je jich?
Čtyři dozorci a jeden řezač.
Jaké mají zbraně?
Nevím. Nože a palice.
A venku se potulují Stíny.
Nikdo nikdy neví, kde zrovna jsou.
Kdyby nás bylo dost...
...a dostali bychom se ke zbraním, bude to jedno.
Přidej se ke mně a uvidíš.
Proč by ti měl kdokoliv věřit? Nevíme, kdo jsi.
Až jim řekneš, kdo jsem, pochopí.
Já tě ale taky neznám.
To se dá napravit.
Tak co?
Udělala jsem, cos žádal.
A přináším zprávy.
Všichni spí.
Vím. Chrápou.
Ne tak hlasitě, jako když byli malí, ale i tak je slyším.
To je uklidňující.
Znám je skoro tak dlouho, jako jsem před jejich narozením znala tebe.
To není možné.
Je to opravdu tak?
Pamatuji si, když jsi přišel.
Silný...
...ale zlomený.
Babo.
Říkala jsem si tenkrát...
„Jaké hrůzy má ten chlapec za sebou?“
A pomyslela jsem si:
„Paris, zažil už tolik utrpení,
nevystavuj ho dalšímu.“
Ale obávám se, že právě to jsem udělala.
Je mi to moc líto, Babo.
Držela jsem ji za ruku.
Stála přímo tam.
Nedělej to.
A pak zmizela.
To já jsem se v dětech snažila vyvolat potřebu
chtít víc.
A tohle je důsledek.
Přestaň, Paris.
Nech toho.
Musím to tady udržet pohromadě.
Musím udržet pohromadě je.
Když jim dám důvod se domnívat, že ztrácím kontrolu...
Jakmile to vycítí, je konec.
Zahrnovalas je láskou.
Nedovolím, aby ses za to omlouvala.
Nemůžeš za to, co se stalo.
A kdo tedy?
Ne.
Ne! Pusť mě! Ty za...
Vaše Veličenstvo.
Když vás ke mně přivedli,
pochyboval jsem, že tu k něčemu budete.
Boháče jsme tu už měli a nikdy dlouho nevydrželi.
Ale vy nejste jen z bohaté rodiny.
Vy jste ještě něco víc.
Moje armáda se pro mě vrátí.
A potom
budeš litovat každý podělaný kosti ve svým těle,
svině jedna.
Nechám tě zabít.
Udělám, co budu moct,
abys přišel o moc, hajzle.
Kolik lidí už asi snilo o tom, že tě uvidí takhle?
Věrostrážce je odsud daleko.
Ale na odchodu řekl jasně, kam jede a proč,
kdybychom snad získali informace,
které by pro něj měly nějakou cenu.
A nejspíš se shodneme, že tu nejcennější věc na světě
právě teď vlastním já.
Otázkou zůstává, jak mu to dokázat.
Slyšel jsem jednou jeden příběh. Možná bys mi ho mohla potvrdit.
Když se payanský vládce ujme vlády,
je to doprovázeno příslušným obřadem.
Během toho obřadu
se vyjme amulet, zašitý těsně pod kůží dosavadního vládce,
a vloží se do těla jeho následovníka.
Na stůl.
Amulet umístěný těsně nad srdcem.
Mohla by to být pravda?
Jak se zdá... je.
Děkuji ti.
Teď zjistíme, co to umí.
Počkej, prosím.
Pomůžeš nám dostat se odsud.
Proto tu jsem.
To, co dělám, je zakázané.
Jestli nás uslyší, budeme v nebezpečí všichni.
Prosím. Vyslechni si, co vím.
Jmenuji se Delia.
Nacházíte se na poklidném, mírumilovném,
ale také krutém místě.
V zájmu své ochrany se nesmí dotknout světa nahoře.
Kdo vejde, nesmí tedy nikdy odejít.
V minulosti už jsme tu nepozvané měli.
A směli se rozhodnout, jestli se připojí k nám,
ale vždy až po dlouhém čase.
Touha po návratu je příliš silná. Nelze ji ovládnout vůlí.
Jak dlouho?
Po mém příchodu trvalo pět zim a jar, než se mi dveře znovu otevřely.
Určitě toho máš na srdci víc.
Proč jsi tady?
Věřím...
...že vás sem nalákal... chlapec.
Ačkoliv od doby, co sem nalákal mě, už možná dospěl v muže.
Podomek. Znáš ho?
Je to můj syn.
Krátce po jeho narození jsem zjistila, že je jiný.
A nedlouho poté si to uvědomila i celá vesnice.
Chtěla jsem ho chránit.
Prosila jsem za něj o pochopení a o milost.
Byl to jen chlapec. Jeho kletba byla jen hříčkou přírody.
Zesměšňovali ho, plivali na něj, bili ho...
...a někdy mnohem hůř.
Kde byl jeho otec?
Odešel.
Muž, co do vesnice přišel krátce před tím,
než se syn narodil.
Jednoho dne odešel a nevrátil se.
Jak chlapec dospíval, byl stále tišší a rozzlobenější...
...až to jednou už nemohl vydržet.
Co udělal?
Začal s těmi, co ho bili nejvíc.
Některé zabil ve spánku.
Některé pronásledoval, zatímco prchali v hrůze a panice.
Pak se obrátil proti těm, co o něm jen nepěkně mluvili.
Když krveprolití skončilo, zbyli jsme z opayolských jen on a já.
Proč nám to říkáš?
On je moje zodpovědnost.
To, že jste tady, je moje chyba.
Pokud někdo z vás odsud uprchne...
...přísahejte, že ho najdete,
že najdete mého syna...
...a zabijete ho.
Já to udělám.
Toto místo podléhá zákazu starších,
ale já někdy shora cítím moc Božského plamene.
Kde ses zdržela, Haniwo?
Promiň. Něco jsem viděla.
Co?
To bys nepochopil.
Viděla. Buď moc opatrný.
Asi vím, jak to funguje, tati.
Zatáhneme tady za to, dokud výtah nevyjede nahoru.
A shora ho můžeme ovládat a poslat zpátky dolů.
Ale někdo tu musí zůstat a držet to.
Kolik jich tam může být?
Moc. Pokusím se je zpomalit.
Dobře. Všichni dovnitř.
- Ne, tati, pomůžu ti. - Běž dovnitř!
- Jste tam? - Ano.
Hned ti ho pošleme zpátky, tati.
Jsme tady. Pospěšte si.
Už jede dolů, tati!
Pomoz mi!
Ne!
Pozor, tati!
- Kofune! - Tati!
Haniwo!
Tati!
Jsme tady, tati!
- Tati! - Leze nahoru.
Jsme tady. Jsi v pořádku?
Slyšíš nás? Jsme tady.
Pojď za našimi hlasy.
To zvládneš.
Tady jsme.
Lez dál. Dokážeš to. Jsme blízko.
Drž se!
Vydrž, prosím.
Napravo.
Napravo máš výstupek.
Ne! Tati!
Tady jsme!
Jsi blízko.
Pojď, tati, už jsi skoro nahoře.
Nevím, kd...
Už jen kousek.
Je moc daleko.
- Nedosáhneš na něj? - Podávám ti ruku.
Tati, chyť mě za ruku!
Ta... Nedosáhnu na tebe!
Nedosáhnu tam, je to moc vysoko.
Dobře.
Tati!
Vydrž!
- Tati! Drž se! - Vydrž, prosím!
Máme tě!
Drž se, prosím.
- Tati! - Chlapče.
Dej mi ruku!
Dokážeš to!
Držím tě!
Našli jsme někoho z tvé družiny.
Je tady.
Maghro.
Patří k vám, ne?
Ano.
Nechte nás.
Prosím.
Kde je moje rodina?
- Nevím. - Opustils je.
Bojovalo se tam.
Chtěl jsem jim pomoct. Ale najednou zmizeli.
Přišel jsem, abych ti pomohl.
Jestli mi chceš pomoct, najdi mého manžela a děti.
Zkoušel jsem to.
Jestli to chceš, zkusím to znovu,
ale můžu ti pomoct i jinak.
Nic jiného nechci.
Viděl jsem, že před tebou klečí.
Pokládají tě za někoho významného. Je to tak?
K tomu ale potřebuješ být silná.
A já ti k tomu pomůžu.
Umím věci, co nikdo jiný ne.
Kdybych byl ve tvých službách, dokázala bys nemyslitelné věci.
Nemusíme je přesvědčovat, že jsi důležitá.
Stačí to dokázat silou.
Byl bych ti plně oddán...
...a žádal bych jen jediné.
Co?
Slib, že ke mně nebudeš nezdvořilá.
Co se děje?
Vrať se prosím do stanu.
- Hned za tebou přijdu. - Nikam nejdu.
Řekni mi, co se stalo.
Pisatel té zprávy tvrdí, že drží královnu. Tvou sestru.
Chce výkupné?
Pokud prý nedopravíme určenou platbu
na stanovené místo...
Je to podvod.
Jak by někdo mohl královnu zajmout uprostřed pevnosti?
Chrání ji tam celá armáda.
Poradím se s důstojníky.
Hned za tebou přijdu dovnitř.
Pomůžu ti.
Cože?
Vím, kdo zprávu poslal.
Kdo tvoji sestru drží.
Jak to víš?
Protože jsou pořád tady.
Vidím je.
Slib mi, že mě přijmeš do svých služeb jako svého pobočníka.
Já jediný ti můžu pomoct.
Řekni „ano“ a já to udělám.
Překlad titulků: Iva Krombholzová