Няма да умра заради града, а той да умре заради мен.
Найри!
Какво ми носите?
Ще говоря с вас. Допуснахте грешка...
Чудя се коя си, че да твърдиш подобно нещо.
Опайоли. Те са ни обрали.
Няма никой. Лагерът е изоставен.
Спри! Пипни! Гърдите му.
Той вижда.
Бутс е син на Джерламарел. Наш брат.
Къде е мама?
Отвлякоха ли я?
Не, тя пусна ръката ми.
Тамакти Джун!
Принцесо Магра...
От рода... Кейн.
Тъй, тъй!
Тъй, тъй, тъй!
Магра!
Ето ме.
Татко?
Момче.
Идват още. Обкръжават ни.
Татко. - Какво има?
Какво става?
Не бях там, но той каза, че е видял и...
Какво е видял? - Какво?
Какво си видял?
Намери ли мама?
Видях я отвъд дърветата.
После я видях с тях и...
Видях как умира.
Какво?
Заведоха я при водача им.
Тя го молеше.
Той се заслуша, но после я посече с меча си.
Уби я.
Не. Тя не е мъртва.
Той лъже. - Не.
Защо да му вярвам?
И аз не му повярвах.
Отидох да я потърся.
Намерих това.
Кесията е напоена с кръв. - Какво?
Видях ги с очите си.
Трябва да бягаме.
Не. Няма да бягам.
Трябва да намерим ловеца на вещици и да го убием.
Не. - Татко.
Ще бягаме.
Какво? - Ще имаме друг шанс.
Точно сега трябва да ви спася.
Не, тръгвам сама. - Чуй ме.
Трябва да ви опазя.
Да тръгваме. Идват насам.
Знам къде да се скрием.
След мен.
Беше мъртва, а сега си жива.
Как е възможно?
Къде са близките ми?
Децата, които виждат, те са твои.
Нали?
Няма да ти отговоря, докато не ми дадеш дума,
че близките ми няма да пострадат.
Имам заповед да ги заловя с цената на всичко.
Аз ти давам друга заповед.
Ти не си кралицата.
По чия вина?
Кажи на хората си да ги доведат невредими,
и ще ти отговоря.
Ще ти кажа и нещо повече.
Генерале.
Прати послание да заловят бегълците живи.
Ако пострадат, ще накажа всеки десети воин,
избран произволно.
Ясно ли е?
Да, генерале.
Издадох заповедта, както пожела.
Ще отговориш ли на въпроса ми?
Някога...
Моята дума
за теб значеше много.
Оттогава мина доста време.
Да, така е.
Но ние сме същите хора.
Времето не може да ни промени.
Ако си ми вярвала тогава, довери ми се и сега.
Моля те.
Кажи ми какво се случи.
Насам.
Къде сме?
Пред пещера, на закътано място.
Като дете играех в нея.
Тя е тъмна и дълбока. Няма да ни открият.
Въздухът тук е застоял.
Няма изход. - Пристигнахме.
Бутс!
Какво правиш?
Отвори. - Не мога.
Бутс.
Чуй ме. Отвори портата.
Не ни оставяй тук.
Спри, моля те.
Защо го правиш?
Приехме те. Аз ги убедих.
Така е по-добре.
Много сте, за да ви се доверя.
Предпочитам един.
Сбогом. - Момче!
Не. - Момче!
Отвори!
Отвори портата!
Отвори я!
Бутс! - Отвори!
Бутс!
Не може да бъде. - Знаех си.
Отказа да ме чуеш. Никой не ме послуша.
Казахме ти да не го вземаш.
Какво каза? - Тя ме чу.
Кофун!
Казахме ти да не вървим по суша.
Предупредихме те да не му вярваш. Но това кога ли е имало значение?
Винаги си убедена в правотата си!
Виж докъде ни докара, Ханиуа!
По дяволите.
Какво става?
Спускаме се.
Кофун.
Когато стигнем дъното, ще бъдем на тъмно.
Имам кремък. Но какво да запаля?
Писмото.
Щом се спуска, може да се издига.
Виждате ли някакви инструменти?
Няма.
Не сме сами.
Не виждам никого.
Да се махаме оттук.
Щом не може да се върнем обратно, ще търсим друг изход.
Скоро ще бъдем на тъмно.
Аз ще ви водя.
Какво правиш?
Какво те е грижа?
Не работиш.
Ще забележат и ще пострадаш.
Пашкулът мърда. Защо?
Това е още по-лошо. Бързо повикай някого, за да го вземе.
Защо?
Червеят се готви да излезе.
Ще унищожи всичката коприна от пашкула.
Надзирателите ще се ядосат.
Как се казваш?
Какво те е грижа?
Ти се загрижи за мен, без да сме говорили досега.
Искам да знам коя си. - Казвам се Кора.
И се грижа за себе си, а не за теб.
Ако надзирателите или, още по-лошо, Кътър се ядоса на една от нас,
всички ще пострадаме.
Ще бъда пряма с теб, Кора.
Това не е живот.
Значи си от онези.
Кои онези?
Не си първата богата жена, която коленичи пред стана
и оплаква съдбата си.
Тук ме хранят, имам подслон и никой не ме тормози.
Уверявам те, някои хора живеят много по-зле.
Имаш право да искаш нещо повече.
Нищо повече не желая за бъдещето си.
Може би, също като нашия малък приятел,
може да се превърнеш в нещо друго и нуждите ти да се променят.
Ти! Защо спря?
Защо не работиш?
Радвам се, че си тук.
Не знам какво да правя с това и...
Трябваше да ме повикаш спешно.
Можеше да съсипе коприната.
На работа!
Казах да работиш!
Вършете си работата!
Ще станеш ли?
Нямаш представа колко ме ядоса.
Попитах дали ще станеш.
Няма.
Нова си. Ще се научиш.
Викнете ме, когато се размърда.
Ще опитаме отново.
Много неща се променят...
...съвсем скоро.
Светът сменя кожата си и става нов.
А аз изпитвам само тъга.
Думите, с които се опитвам да се изразя,
ми се струват слаби
и недостойни за твоя велик живот.
Затова ще кажа само,
че задачата ми да те наследя
е обречена на провал.
Ти си незаменим.
Но ще се постарая
да запазя наследството ти и да бъда твоя гордост.
Ела.
Магра?
Не се бой, тук съм.
Ето ме.
Ще има промени.
Но едно нещо няма да се промени никога.
Винаги ще се грижа за теб.
Магра.
Невероятно е как един миг може да промени целия свят.
Колко животи може да съсипе.
И кралства, и историята, всичко.
И всичко това, защото един човек изрича четири думи на смъртния си одър.
"Трябва да управляваш. Скоро."
Думите му, ако наистина ги е казал, не са по-унищожителни от действията ти.
Решението беше твое.
"Ако ги е казал."
Някога не се съмняваше в мен.
Не желая да участвам в играта ти.
В каква игра?
Когато пораснах и потърсих подкрепа,
за да сваля сестра си от трона, за мен не беше игра.
Когато повечето генерали и половината придворни
ме подкрепиха в промяната, тогава изобщо не беше игра.
И когато съдбата на цялото кралство беше в ръцете ти,
нуждаех се от един глас, за да изпълня желанието на краля,
когато ти можеше да промениш света, като кажеш едно "да",
каза "не".
За теб това игра ли беше? - Ти беше дете.
Бях достатъчно голяма, за да разбера прозрението на баща си.
Сестра ми не беше пригодна да бъде кралица.
Властта щеше да задълбочи всичките й недостатъци.
Обичах сестра си, но знаех в какво ще се превърне.
И се опитах да я спася.
Сгреших ли?
Дали си сгрешила?
Ти беше умна.
Беше мила и предана.
И не беше достатъчно силна.
Сестра ти може да е всякаква,
но никога не е била слаба.
Подцени ме тогава, подценяваш ме и сега.
Въпросът ми беше друг.
Тя ми каза, че си мъртва.
Каза на всички ни, че Джерламарел те е убил. Защо?
Знаех, че не мога да остана след провала си.
Затова избягах.
Излъгала ви е. Ето докъде стигнахме.
Не се опита само да й вземеш короната.
Не просто избяга, когато се провали.
Заедно с това й отне любимия придворен.
Не се радвах на тази й болка.
Джерламарел можеше да получи огромна власт чрез нея,
но избра да стане беглец заедно с мен.
Сам разбираш, че нямахме власт над връзката си.
Бяхме неспособни да я отречем.
Къде е той сега? Къде е Джерламарел?
Не знам.
Не съм чувала гласа му отпреди раждането на децата.
Децата, които търсех надлъж и шир,
без дори да знам кои са всъщност.
Тези деца още са бегълци.
Пропилях половината си живот да ги търся.
Виновна е кралицата, която ти е дала тази заповед.
Върни се у дома и й поискай сметка.
Ще наредя да ти донесат нещо за ядене.
И ще ти бъда благодарен, ако не напускаш шатрата.
Присъствието ти ще смути хората ми.
Тамакти Джун.
Когато ги намериш,
ще ни оставиш ли на мира?
Тук има някой.
Неканени сте, нали?
Жено, да. Но не искахме да се натрапваме.
Дойдохте при нас. Защо?
Бяхме затворени тук от човек... от момче, което ни предаде.
Търсим изход.
Момче.
Останете колкото желаете. Елате.
Къде се намираме? Коя си ти?
Елате. Насам.
Спокойно. Ще се оправиш.
Къде сме?
Събудихме се тук заключени.
Не знаем нищо повече от теб.
В устата си усещаш кралски плод.
Това е гъба, която притъпява сетивата.
А светлинките?
Какви светлинки?
Не си ли им казал?
На тавана има някакви светещи буболечки.
Чувала съм истории за кланове, които са се скрили под земята.
Някои от тях са там толкова дълго,
че вече не са човеци.
Ако искаха да ни убият, досега щяхме да сме мъртви.
Откъде знаеш, че не сме?
Мама не е тук.
Да ни убият и да умрем са различни неща.
Може да очакват да се избием взаимно.
Ще останат разочаровани,
защото докато сме тук, ще останем заедно.
Ще се държим един за друг, докато се измъкнем.
Ако не ни убият, ще дойдат да ни нахранят.
Това значи, че някой ще влезе тук.
И когато тази врата се отвори, ще ви измъкна.
Докога?
Какво?
Докога ще издържим тук?
Вземи. Това е червей.
Няма да те излекува, но ще те приспи.
Защо ми помагаш?
Бях най-малката от шест деца. Баща ми беше чудовище.
Всички страдахме заради неговата жестокост, гняв
и похот.
Страдахме и знаехме, че той няма да се промени.
Навърших 9 години и не можех да търпя повече.
Промъкнах се при него през нощта и пронизах сърцето му с нож.
После се върнах в леглото си и спах като къпана.
Интересно.
Мислиш, че съм слаба.
Мислиш, че не се противя, защото ми липсва смелост.
Грешиш.
По-голямата съм от две сестри.
Баща ми беше добър човек.
Поне със сестра ми.
Никога не съм понасяла гнева му, не е показвал нито грубост,
нито жестокост, нито друго чувство.
Изпитваше към мен студено безразличие.
Аз бях по-голямата,
но той искаше да даде наследството ми на сестра ми.
Аз се грижех за нея.
По всякакъв начин.
Той й даваше моето бъдеще.
Тогава научих...
В този живот
трябва сами да вземаме желаното.
Лиших и двамата от всичко.
Какво е това "всичко"? Какво си им взела?
Няма да ти го побере умът.
Колко жени сме тук?
Работничките ли? Почти 30.
А те колко са?
Четирима надзиратели и Кътър.
Какви оръжия притежават?
Не знам. Ножове и бухалки.
Вече познаваш сенките. Те се спотайват навън.
Никога не знаем къде са.
Ако станем достатъчно
и се домогнем до оръжията им, това няма да е важно.
Последвайте ме и ще ви измъкна.
Защо да те последват? Никой не знае коя си.
Мисля, че щом им кажеш, ще разберат.
И аз не знам коя си.
Да запълним този пропуск.
Е?
Направих каквото ми каза.
Нося новини.
Заспаха.
Знам, хъркат.
Не толкова силно, както като бяха малки, но ги чувам.
Това ме утешава.
Познавам ги почти толкова, колкото теб, преди да се родят.
Не е вярно.
Но възможно ли е?
Помня деня, в който дойде.
Беше много силен.
Но и много объркан.
Баба.
Помня, че си помислих:
"Какви ли ужаси е преживяло това момче?".
После си казах:
"Парис, не причинявай на момчето
повече страдания от тези, които вече е изтърпяло".
Боя се, че точно това направих.
Баба, съжалявам. Много съжалявам.
Държах ръката й, повярвай ми.
Беше до мен.
Недей.
И изведнъж изчезна.
Аз съм тази, която кара децата да искат повече,
да се нуждаят от повече.
И ето докъде стигнахме.
Парис, престани. Моля те.
Престани.
Трябва да се държа.
За да се държат и децата.
Ако видят, че се сривам...
Ако го усетят, дори за момент, с нас е свършено.
Нали разбираш? Дала си им единствено обичта си.
Забранявам ти да се извиняваш за това.
Случилото се не беше по твоя вина.
Кой е виновен тогава?
Не.
Не! Пуснете ме! Мамка ви!
Ваше Величество.
Когато ви доведоха,
признавам, че бях скептично настроен, че ще ни бъдете от полза.
И преди сме имали богаташки, но те не издържаха дълго.
Но вие не сте просто богата.
Вие сте нещо съвсем различно.
Армията ми ще се върне.
И когато това стане,
ще съжаляваш с всяка проклета кост в тялото си,
шибано нищожество!
Ще те убия.
Ще направя всичко възможно
да ти отнема властта, шибан задник!
Представям си колко хора са мечтали да ви запушат устата.
Ловецът на вещици е далеч оттук.
Но преди да замине, ни каза точно къде отива и защо.
В случай че се сдобием с информация,
която би му била полезна.
Мисля, че всички ще признаят, че най-ценното нещо в неговия свят
сега е мое притежание.
Единственият въпрос е как да му го докажа.
Знам една история. Вие ще ми кажете дали е вярна.
Когато паянси монарх се качи на трона,
случаят се отбелязва с церемония.
И на тази церемония
амулетът, който е поставен под кожата на управляващия монарх,
се изважда и се присажда на неговия наследник.
На масата.
Амулетът се поставя точно над сърцето.
Дали това е истина?
Кой би очаквал? Истина е.
Благодаря ви.
А сега да разберем какво може да прави.
Чакай, моля те.
Помогни ни да се измъкнем.
Точно затова съм дошла.
Прекрачвам забрана.
Ако ни чуят, всички ще пострадаме.
Моля ви, позволете ми да ви кажа каквото знам.
Казвам се Делия.
Мястото, на което се намирате, е тихо и спокойно,
но и не прощава на никого.
За да бъде опазено, не бива да се докосва до света горе.
Затова който дойде тук, никога не си отива.
И преди са идвали неканени.
Тогава и на тях предложиха да останат при нас,
но не веднага, а след доста време.
Желанието да се върнат е много силно. Неустоимо е.
Колко време?
На мен отвориха портата, след като минаха пет зими и пет лета.
Едва ли си дошла само заради това.
Защо си тук?
Повярвах ви.
За това, че сте били измамени от момче.
Вероятно той вече е мъж, а не момчето, което подмами мен тук.
Бутс. Познаваш ли го?
Той е мой син.
Скоро след раждането му разбрах, че е различен.
Не мина много време и всички в селото научиха.
Опитах се да го опазя.
Помолих селяните за милост и разбиране.
Та той беше бебе. Проклятието му беше грешка на природата.
Подиграваха му се, заплюваха го, биеха го...
Понякога беше и по-лошо.
Къде беше баща му?
Вече го нямаше.
Той беше нов в нашето село.
Когато момчето ми беше малко,
един ден баща му замина и не се върна.
С възрастта момчето ставаше все по-мълчаливо, трупаше гняв.
Един ден чашата му преля.
Какво направи?
Започна с тези, които го тормозеха най-много.
Някои уби в съня им.
Други преследва, докато бягаха в паника и ужас.
После продължи с тези, които злословеха за него.
Когато кървавата баня приключи, аз и той бяхме единствените живи опайоли.
Защо ни разказваш това?
Детето е моя вина.
Присъствието ви тук също.
Искам който оцелее и успее да се измъкне оттук жив,
да се закълне, че ще намери момчето,
че ще намери сина ми,
и ще го убие.
Ще го направя.
Забраняват ни да идваме тук,
но аз усетих силата на бог Плам отгоре.
Ханиуа, защо изостана?
Видях нещо.
Какво?
Няма да разбереш.
Видяла е. Внимавай много с нея.
Татко, мисля, че разбрах как работи.
Трябва да дръпнем този лост и асансьорът ще се изкачи.
Можем да го върнем отгоре.
Но някой трябва да задържи лоста тук.
Колко ли са?
Много. Ще се опитам да ги задържа.
Качвайте се.
Не, ще ти помогна. - Влизай, момче.
Вътре ли сте? - Да.
Ще върнем клетката.
Пристигнахме. Хайде.
Връщаме клетката!
Помогни ми!
Не!
Татко, пази се!
Кофун! - Татко!
Ханиуа!
Татко!
Татко, тук сме!
Татко! - Катери се.
Тук сме. Добре ли си?
Чуваш ли ни? Тук сме.
Следвай гласовете ни.
Справяш се.
Тук сме.
Хайде, моля те. Справяш се. Близо сме.
Дръж се!
Моля те, дръж се.
В твое дясно.
Там има издатина.
Не! Татко!
Тук сме!
Близо си.
Хайде, още малко.
Не знам защо...
Още съвсем малко.
Далече е.
Достигаш ли го? - Подавам ти ръка.
Протегни ръка!
Не го достигам. Не мога да те стигна!
Още си далече.
Добре.
Татко!
Дръж се!
- Моля те, дръж се, татко!
Държим те.
Не се пускай.
Татко! - Момче!
Подай ръка!
Ще се справиш!
Държа те!
Хванахме член на вашата група.
Той е тук.
Магра.
От вашите е, нали?
Да. Наш е.
Остави ни.
Моля те.
Къде са близките ми?
Не знам. - Изоставил си ги.
Участвах в битката.
Опитах се да им помогна, но те изчезнаха.
Дойдох да помогна на теб.
Тогава намери съпруга и децата ми.
Опитах се.
И отново ще опитам, ако това желаеш,
но има и други начини да ти помогна.
Не искам нищо друго.
Видях ги да коленичат пред теб.
Смятат, че си важна. Така ли е?
За да бъдеш важна, трябва да бъдеш силна.
Аз ще ти дам тази сила.
Мога да правя неща, които друг не може.
И ако стана твой слуга, ти ще можеш да прави неща, които никой друг не може.
Няма да се налага да ти повярват, че си важна.
Ще го докажеш със силата си.
Ще стана твой покорен слуга.
Имам само едно желание.
Какво?
Да не бъдеш жестока с мен.
Какво има?
Върни се в шатрата.
Идвам след малко. - Няма да ходя никъде.
Какво е станало?
Авторът на това послание твърди, че държи кралицата, сестра ти.
Откуп?
Ако не занесем исканата сума
на уреченото място...
Това е лъжа.
Как може някой да отвлече кралицата от Канзуа?
Пази я цяла армия.
Нека поговоря с лейтенантите си.
Чакай ме в шатрата.
Нека ти помогна.
Какво?
Знам кой е изпратил посланието,
кой държи сестра ти.
Откъде знаеш?
Те са още тук.
Виждам ги.
Кажи, че ме назначаваш за свой лейтенант.
Единствено аз мога да ти помогна.
Съгласи се, и ще го направя.
Превод Анна Делчева