Търся ви...
Нека чуя гласовете ви, и няма да погубя селяните.
Еретиците избягаха.
Послание от Джерламарел.
То е за очи.
"Скъпи мои деца,
реката е първата стъпка от дългото ви пътуване към мен."
Липсва ми нещо.
За мен е много важно. Трябва да го намерим.
Знам кой ни е ограбил. Ела да видиш.
Има нови слухове за вас.
Кой ги пуска? Лейди Ан? Лорд Дюн?
Смъртта й не ще се свързва с насилие.
Не бива да има следи от човешка намеса.
Реших да не умирам заради града, а той да умре заради мен.
Джерламарел, ти не се върна при мен.
Затова аз идвам при теб.
Тъй, тъй!
Тъй, тъй, тъй!
Ето те и теб.
Виж какво стана.
Виж какво направих.
Историята ви приключи.
За всички вас. Аз сложих края.
Но моята едва започва.
Сбогом, татко.
Винаги съм те обичала, независимо че ти мен - не.
Моля ви, кралице.
Бог ни изостави!
Ние сме паяни. Ние сме благословени. Ние сме избрани.
Хайде, момче.
Добро момче.
Звярът спа дълго.
А сега е буден.
Всичко е пред нас.
Всичко важно.
Благодаря.
За какво?
Че ме остави за малко сама.
Устоя на изкушението да настояваш да получиш отговори.
С какво една дрънкулка, дадена ти от баща ти,
заслужава да рискуваш живота на децата и съпруга си,
за да си я върнеш?
Сигурна съм, че ако има нещо повече от това, което вече разкри,
ще го споделиш първо с тях.
Но ще ти кажа,
че един друг въпрос
ме измъчва от доста време.
Не ми дава мира.
Какъв е той?
Когато се появи в живота ни...
Помниш ли последните думи на Джерламарел, преди да си тръгне?
Не.
Каза: "Внимавай".
Тогава реших, а и досега го мисля,
че имаше предвид:
"Пази жената, която обичам и децата, които скоро ще роди".
Думите му ми даваха утеха,
бяха ми опора през всичките тези години.
Но след всичко, което се случи, откакто напуснахме водопада
и тръгнахме по реката,
се чудя дали не съм разбрала думите му погрешно.
Какво друго може да значат?
Съпругът ти и децата ти
поеха огромен риск, защото ти така пожела.
Не се поколебаха.
Ти също.
Чувствам, че в теб се надига нещо, откакто поехме по реката.
Нещо се промени в гласа ти, в поведението ти, Магра.
Появи се нещо страховито.
Тъмна сила.
Все още съм същият човек.
Разбирам объркването ти и приемам любопитството ти.
Но не намеквай, че мъжът ми и децата ми са в опасност
заради някакви мои подмолни цели,
или че не ме е грижа за живота им.
Хвани ме за ръка.
Да се помолим
да се върнат живи и здрави.
Тук има следи.
Къде?
Нелепо е.
Какво чувате?
Нищо.
Аз чувам тананикане.
Да.
Няколко души са. Пеят монотонно.
Звукът идва оттам.
Кой пее?
Тананикане.
Какво е това?
Опайоли. Вехтошари.
Няма никой. Лагерът е изоставен.
Не е.
Бродят нощем и спят денем.
Те са ни ограбили.
Със сигурност са там.
Не мога да определя колко са. - Със сигурност са повече от нас.
Вероятно. - Няма да се връщаме.
И със сигурност са по-въоръжени от нас.
Колкото и да е ценна кесийката, майка ви не иска да умрете за нея.
Аз също.
Но мога да вляза, без да ме забележат.
Никъде няма да ходиш сама. - Трябва.
Сама имам по-голям шанс да се промъкна.
Каза, че вероятно спят.
Но събудиш ли един, всички ще скочат.
Ще им избягам.
Мама знаеше, че ще бъде трудно, но въпреки това ни изпрати.
Можем ли да предположим, че не осъзнава риска?
Лековерно ли е взела това решение?
Добре.
Чакайте ме тук. Ще ви повикам, ако се наложи.
Трябва да се опитам.
Идеята е ужасна.
Трябваше да я спрем.
Как?
Би го направила за всеки от нас.
И никой няма да може да я спре.
Не мисля, че го прави заради нас.
Щом мама спомена баща си, връзката си с него,
Ханиуа е била решила.
Дори не беше решение, а нещо неизбежно.
Идеята за изчезнал баща,
за възможност да бъде намерен, всичко това...
Не можа да го пренебрегне.
Боя се, че няма да има...
О, не.
Ханиуа!
Ханиуа.
Диша ли? - Да.
Къде е ранена? - Не виждам рана.
Татко!
Чакай! Недей!
Спри! Не знаеш кой е той!
Не ме е грижа!
Гърдите му.
Виж. Пипни.
Ставай.
Той вижда.
Тук е много пусто.
Родена съм сред шумовете от двигателите,
на гръмотевиците, на електричеството.
Те имат смисъл.
Цял живот се къпя в тях.
Никога не съм се отдалечавала дотолкова, че да не ги чувам.
Чудех се как ли ще звучи светът, ако се отдалеча още малко.
Оказа се, че изобщо няма звук.
Колко невероятно скучно.
Заслушайте се във водата.
И във вятъра.
И, може би, ако внимавате, той ще ви прошепне тайни.
Тук няма тайни.
Няма обмен на информация.
Не се създават клюки.
Няма сила, няма страх.
Нищо.
Така ли живеят някои хора?
Без нищо важно около себе си?
Предполагам.
Пътуването го налага,
но не мисля, че мога да бъда такъв човек.
Дори малка частица от мен не би го приела.
Гладна съм.
Гладна съм!
Готова съм за вечерята.
Намери ли яйца? Пролет е.
Кочияш?
Чувам, че огънят угасва. Намери ли храна?
Кочияш, къде си?
Разпали огъня. Ще угасне.
Кочияш?
Кочияш? Отговори ми!
Найри!
Имам каквото искате.
Ще ви дам каквото искате. Имам пръстени, имам божия кост.
Каква мека кожа.
Изящни пръсти.
Без пръстени.
И никаква божия кост.
Ще вземем теб.
Найри?
Найри!
Мамо, ние сме.
Ханиуа.
Ела.
Намери ли я?
Благодаря ти.
Преброих четирима.
Кой е новият ни приятел?
Наричат го Бутс.
Кожи от миещи мечки.
Това създание е взело вещите ни.
Да.
Но не е знаел кои сме и не е имал избор.
Нека да ви обясня.
Добре.
След като ни е напуснал, Джерламарел тръгнал към Дома на просветлението.
Но не е стигнал там веднага.
Спрял е да презимува.
Намерил е опайолите.
Живял е с тях една година.
Цяла година?
Но щом детето му се родило,
продължил по пътя си.
Бутс е това дете.
Бутс е син на Джерламарел.
Наш брат.
След като Джерламарел заминал,
опайолите го направили роб.
Принуждавали го да краде за тях.
Щом разбрали, че ловецът на духове лагерува в района,
опайолите потърсили убежище другаде.
Изоставили го сам тук.
Дете!
Да го вземем с нас ли предлагаш?
Да.
Освен че ще го измъкнем, за да не го държат като животно,
освен че ще ни помогне, защото е опитен боец...
Той е зрящ.
Нали?
Да, той вижда.
На едно мнение ли сте?
Защо се държите така?
Роднина ни е, няма да го изоставим.
Зададох същите въпроси.
Изразих същите тревоги.
И какво?
И ако исках да откажа да го вземем,
досега щях да го заявя.
Нали?
Какво друго знаеш за него?
Освен че го бива като крадец.
Вярваш ли му?
Никога никой не се е грижил за мен, както вие един за друг.
Готов съм на всичко, за да ме приемете сред вас.
Тогава нека да дойде.
Готови сме да създадем армия от зрящи.
Стига новодошлите да се закълнат във вярност
на единствения генерал сред нас.
Кълна се.
Не. Покажи ни.
Какъв прекрасен ден.
Твоето пълно мълчание е много по-интересно от нейното.
Ще бъда там, когато ви прережат гърлата,
и ще ви напомня за грешката, която допускате.
Много пъти бяхме разделени и се тревожех, че няма да те видя.
Нека този път да е последен.
Не ти разказах много за него.
За баща си.
Не съм те разпитвал.
Произходът ти не е важен за мен.
Знам, и твоят - за мен.
Даде ми това, преди да умре.
Предава се в рода му, откакто съществува.
Отвори я.
Това ли е толкова важно?
Много си го обичала.
Беше добър човек.
Мил, мъдър.
Щеше да те хареса.
Да не се увличаме.
Де да го познавах.
Ще ми разкажеш повече за него.
С радост.
Кофун е прав.
Трябва да тръгвам.
Разбира се.
Това момче - Бутс...
Не му вярваш, нали?
Нямам намерение да се доверявам на никого.
Разбирам.
А защо му позволи да дойде?
Поласкан съм, че очакваш да имам избор. - Не се шегувам.
Знам. - Защо не отказа?
Защото в края на пътуването
ще намерят нов баща.
Не искам да им давам повод да ме мразят.
Кофун разбира решенията ни.
Както винаги.
Не ги приема лично.
Но тя...
Не искам да я загубя.
Няма.
Да.
Обичам те.
Не ме харесват, нали?
Уплашени са.
И объркани.
Но са добри хора, ще те приемат.
Теб харесват ли?
Какво каза?
Крещят ти.
Съмняват се в теб, хокат те.
Моето племе правеше същото.
Защо са ти сложили маска?
Казаха, че не съм като тях.
Не съм човек, а нещо друго. Маската трябваше да ми го напомня.
Родителите ми ме обичат.
Не винаги ме разбират.
Но и за миг не съм се съмнявала, че ме обичат.
С теб са се държали ужасно.
Заслужаваш повече.
Повярвай ми.
Вече си един от нас.
Никога повече няма да те унижават.
Майка ти...
Дали би могла да обикне още едно дете,
щом вече има теб и брат ти?
С времето.
Чувства се много объркана.
Но...
Майка ми има най-голямото сърце на света.
Тя е справедлива.
Винаги избира правдата.
Защо пази тайната си толкова дълго? - Как го правиш?
Кое?
Да се промъкваш, незабелязано дори за зрящи.
Не се промъквах, може би ти бе разсеян.
Ще ми отговориш ли?
Какво имаш предвид?
Каква тайна?
Толкова дълго си я пазил, че вече не я приемаш за тайна.
Защо никой алкен не знаеше,
че виждате?
Видя как приеха ловеца на вещици.
Родителите ми са били мъдри да не споделят с тях.
Баба и Магра бяха в капан с нас.
Запазили са тайната, за да ви предпазят.
Нещо такова, да.
Да ти разкажа ли какво е да наблюдаваш хора, без да знаят?
Те са напълно уязвими.
Можеш да запазиш тайните им.
Или да ги разкриеш на врага им.
Можеш да ги удариш,
без нито да разберат, че си бил ти,
нито как, нито защо.
Можеш да промениш живота им.
Да му сложиш край
по всякаква причина
или без причина.
Това правят боговете.
Това чувство ти е чуждо,
защото не си избрал да използваш предимството си.
Дадено ти е от родителите ти.
Но аз съм наясно.
Подозирам, че и Джерламарел е изпитал това чувство.
Моята сила ме сближи с тези, които следвах.
А Джерламарел...
Създал е дете сред тях и го е изоставил.
Какво общо имаш ти с това?
Стана ми любопитно, че виждаш, а не си наблюдателен.
Къде съм?
В Града на червеите.
Къде съм?
Приятели.
Какво ми носите?
Имам кон. Дайте му вода.
И съм уморена, искам да спя.
Яздих цял ден.
Прислужница да намаже задника ми с масло. Ще говоря с вас, след като се наспя.
Допуснахте грешка...
Изящни пръсти.
Справихте се добре. Благодаря ви. Тя е идеална.
Копринената буба е изумително създание.
Да ти кажа ли защо?
Ражда се малка, невинна и скромна.
Но през краткия си живот
създава толкова красива и съвършена материя,
че и най-заможните хора по света,
които могат да облекат себе си, жените и наложниците си в каквото пожелаят,
избират ето това.
И когато остарее и вече не е полезна,
последните й дни са тъжна гротеска.
Крилато създание с воля да лети, но лишено от тази способност.
Прилича на люспа без съдържание,
чакаща смъртта си.
Тук ще я опознаеш добре.
Ще се научиш да я разбираш.
Приятелю, не съм ти нужна тук.
Никога не съм виждала червей.
Да, за известно време ще ти бъде забавно.
Но скоро ще съжалиш!
Така ли?
Чудя се коя си, че да твърдиш подобно нещо.
Деликатни ръце, не пипали работа.
Дръзка уста, не усетила плесник.
Заможна жена,
свикнала с власт или, може би, с властта на съпруга си.
Но откъде?
Наскоро оттук премина ловецът на вещици.
Когато ни разпита,
акцентът му ми напомни за годините ми в Канзуа.
Продавах стоката ни на благородници с излишни пари.
Твоят акцент ми навява същите спомени.
Била си благородница.
Може би дори съветник на онази кучка кралицата.
Но това не е важно.
Тук ще бъдеш като другите, или може би по-нисша,
защото трябва да научиш всичко от самото начало.
Ако работиш упорито, ще живееш добре.
Избягаш ли, няма да стигнеш далеч, а последиците ще бъдат...
Неприятни.
Интересен екземпляр си.
Очаквам с нетърпение времето ни заедно.
Чуй ме...
Джерламарел.
Кофун?
Да. Тук съм, татко.
Лодката свободна ли е? - Отвързахме я, но е заседнала.
Къде е заседнала?
Има отлив.
Какво ще правим?
Ще изчакаме до утре.
Ела.
Бягайте.
Ела.
Бягай.
Не могат да яздят тук, нали? - Могат, но ще са по-бавни.
Чувам ги.
Ханиуа? - Да.
Скрий майка си и Парис.
Обичам те. Вървете.
Навсякъде са.
Татко, ще остана до теб.
Знам, синко.
Чакайте тук.
Не се тревожи.
Магра?
Баба Вос!
Къде е мама?
Няма я. - Ханиуа!
Ханиуа! - Не.
Баба, държах я за ръката.
Отвлякоха ли я?
Не, тя пусна ръката ми.
Прошепна ми: "Внимавай".
Мамо?
Мамо!
Тамакти Джун!
Чуваш ли гласа ми, ловецо на вещици?
Чуваш ли ме?
Говори.
Ловецо на вещици,
чуваш ли ме?
Чувам гласа на мъртва жена.
Тогава слушай внимателно.
Хвани ме за ръка.
И говори.
Приветствам ви,
принцесо Магра
от рода... Кейн.
Отдайте чест!
Превод Анна Делчева