Alkenieši, šīs ir mūsu mājas. Mēs esam kopā un cīnīsimies kopā.
Nojaukt valni!
Ziemas beigās mūsu ciemā ieklīda sieviete.
Viņa bija trešajā grūtniecības mēnesī. Viņa neteica, kas ir bērna tēvs.
Džerlamarels.
Jūsu meklētais ķeceris.
Raganu mednieki nāk.
-Mēs esam slazdā. -Tā nav.
Ir vēl viens ceļš prom no kalna.
Džerlamarels ir ne vien dzīvs, bet savu dzīvību ir nodevis tālāk.
Atrodiet viņa bērnus un atvediet pie manis!
Tulkojusi Inguna Puķīte
Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Lūdzu, raudiet! Lūdzu, esiet dzīvi!
Hei! Nē!
Hei! Griezies pret mani!
Hei! Skaties uz mani!
Skaties uz...
Hei, skaties uz mani!
Uz mani!
Kas tur? Atbildi, kas tur ir!
Redzu, ka mani bērni ir labās rokās.
Džerlamarel...
Tas esi tu?
Jā.
Vai atnāci pēc viņiem?
Nē. Esmu bēglis.
Un man jāpaveic darbs kur citur.
Viņiem būs drošāk augt pie tevis.
Es paliku tuvumā, lai pārliecinātos, ka atrodat patvērumu.
Un lai nogalinātu ielejā lāčus.
Domāju, ka šis ir pēdējais.
Šie bērni ir dāvana.
Rūpējies labi par viņiem!
Padosi roku?
Kas... Kas tas ir?
Patvērumā blakus ūdenskritumam ir maza ala.
Ielien tajā! Tur būs kaste.
Es tev iedevu tās kastes atslēgu.
Parunā ar Perisu!
Pasaki viņai, ka tas, kas iekšā, ir domāts maniem bērniem.
Atver kasti, kad viņiem būs 12 vasaras!
Pietiekami veci, lai saprastu, kas tur iekšā.
Kas ir tur iekšā?
Zināšanas.
Zināšanas, kas sāks jaunu pasauli.
Vēl labāku nekā priekštečiem.
Kādudien mēs būsim kopā.
Nosauc viņus "Haniva" un "Kofuns"!
Tā es viņus pazīšu, kad viņi pie manis atnāks.
Un kad tas būs?
Visas atbildes ir kastē.
Pagaidi, Džerlamarel!
Džerlamarel!
Es nupat dzirdēju, ka Baba Voss sauc tā ķecera vārdu.
Vai tas tevi neuztrauc?
-Vai te nevalda likums? -Te mēs esam tālu prom no likuma.
Baba Voss tagad ir vadonis. Viņu nedrīkst aiztikt.
Baba Voss nav likums.
Dievs ir likums.
Varbūt te mēs esam tālu prom arī no Dieva.
Tie bija Baba Voss un Perisa, kas notiesāja manu māti...
tavu māsu, uz nāvi sārtā.
Par ko?
Par to, ka viņa šaubījās, vai ir gudri ļaut tādam vīram kā viņš,
svešiniekam, kas nerunā par savu pagātni, būt atbildīgam par ciemu.
Viņu sadedzināja, jo baidījās, ka viņa runā patiesību.
Dievs neko tādu neaizmirst.
Un, pat ja Viņš aizmirstu...
es nekad neaizmirsīšu.
Kur tu biji?
Baba Vos?
Kas notika?
Tikai patiesību!
Apsēdies, mīļā!
Kāpēc?
Tāpēc, ka Džerlamarels... notika.
Te teikts, ka viņu atradīsim kritušā stumbra galā.
Esmu tikai dzirdējis nostāstus.
Es pat nezināju, ka starp mums ciemā dzīvo ēna.
Tāpēc jau ēnas ir ēnas. Neviens nezina, kas tās ir.
Bet alkeniešiem vienmēr ir bijusi ēna.
Es atstāju viņai ziņu uz altāra, un, kad atgriezos, tās vairs nebija.
Viņa būs šeit.
Un kā tu zināsi, kad tā būs klāt?
Nezinu. Nekad iepriekš to neesmu darījusi.
Pieņemu, ka viņa mums darīs to zināmu.
Kāpēc tu saki "viņa"?
Tāpēc, ka ēnas vienmēr ir sievietes. Vīrieši ir pārāk neveikli.
Un kura, tavuprāt, tā ir?
Kāda, ar ko, iespējams, runājam ik dienu.
Kāda, kas spēj apslēpt savu ķermeni.
Neviens nespēj būt un nebūt reizē.
Viņa kustas tikai tad, kad kustas citi.
Pat ajuri viņu nedzird.
Viņa attīra sevi no domām. Pat pareģi viņu nejūt.
Viņa ir kur citur. Nemanāma.
Pat suņi domā, ka viņas ir akmeņi.
Viņa ir šeit.
Ēna...
Es tevi sveicinu!
Ēna, man vajag, lai tu izseko kādu no ciema
un ziņo par visu, ko dzirdi.
Viņa neatbildēs, kamēr nepakļausies.
Stāvi mierā!
Ēna, vai izdarīsi, ko lūdzu?
Vai tas ir "jā"?
Divreiz - "jā", vienreiz - "nē"? Jā?
Ēna, tas cilvēks ir Perisa.
Domājam, ka viņa ir ragana. Mums vajag pierādījumus.
Vai vari izsekot raganu?
Ēna, vai vari izsekot raganu?
Un kā mums tev samaksāt?
Ēna?
"Jauna pasaule," viņš teica?
Varbūt, veidojot jaunu, vecā tiks sagrauta.
Tā ir tikai kaste, mīļā.
Kas tas ir?
Tas ir bērniem. Varbūt rotaļlieta.
Nē. Tai būs kāda nozīme.
Visam, ko viņš dara, ir kāda nozīme.
Nozīme, ko es nekad nesaprotu.
Es deru, lai rūpētos, bet ne saprastu.
Baba Vos, es vienmēr izvēlētos vīrieti, kas par mani rūpējas,
nevis vīrieti, kas mani saprot.
Perisa?
Jā.
Tavs vīrs mani uzaicināja.
Džerlamarels pats lika ar viņu aprunāties.
Nāc!
Kas vēl ir kastē?
Te teikts, ka tam, kas virspusē, ir jāpaliek virspusē
un tam, kas apakšā, jāpaliek apakšā.
Kā var uztaisīt jaunu pasauli no koka mizas?
Arī vējš nenes nekādas vīzijas.
Un vēl daudzi tādi paši.
Perisa!
Kas? Vai zini, kas tie ir?
Jā.
Tās... ir grāmatas.
Kas ir grāmatas?
Vecāmāte man stāstīja, ko viņai stāstījusi viņas vecāsmātes vecāmāte.
Es kopā ar viņu par tām sapņoju.
Grāmatām ir svētais veidols.
Tās ir klusas, un tomēr tās uzrunā iztēli.
Tās var sadedzināt, bet tās ir spēcīgākas par uguni.
Tajās ieliktas visas priekšteču zinības.
Redzes laikmeta noslēpumi.
Manas vecāsmātes vecaimātei bija pašai savas grāmatas.
Bet raganu mednieks tās visas sadedzināja.
Es domāju, ka visas grāmatas ir sadedzinātas.
Džerlamarels teica, ka jāgaida 12 vasaras,
pirms dodam tās bērniem.
Viņš droši vien tic, ka viņiem iedzimusi viņa spēja dzirdēt klusumu.
Viņš var ticēt, bet tas nenozīmē, ka tā ir.
Varbūt mani mazie nav nolādēti.
Nolādēti?
Mēs te dzīvojam uz mūžiem vieni ciemā, kas pilns ar māņticību.
Varbūt tavi bērni te nepaliks uz mūžiem.
Kā tu to domā?
Kā tu to domā, Perisa?
Kamēr mēs droši nezinām, vai viņiem ir šī spēja,
nestrīdēsimies par to!
Mums tās ir jāaprok kā dārgas sēklas,
jo tās ir Džerlamarela dāvana.
Un Džerlamarela dāvanas vienmēr ir labas.
Vai tad nav, Magra?
Baba Vos...
aproc tās grāmatas pie ceriņu koka!
Un 12 vasaras nerunāsim par tām ne vārda!
Mēs neesam vieni.
Ēna?
Ēna!
Es saņēmu tavu ziņu.
Esmu te.
Vai tu te esi?
Ēna?
Viņa nerunāja.
Viņa dzirdēto iesēja mezglos.
Tur bijuši trīs - Baba Voss, Perisa un Magra.
Viņi runājuši par bērniem.
Un par raganu?
Par bērniem.
Vaimanājuši, barojuši, mīlinājušies. Citu neko.
Tā viņa teica.
Tā ēna melo!
Varbūt tev taisnība.
Viņa var man neatbildēt.
Bet es nosūtīšu ziņas par raganu.
Un tad raganu mednieki pajautās...
Ziņas? Kā tu tās nosūtīsi?
Vēstījums.
Tas peldēs pa straumi caur dučiem ieleju.
Kas zina, kurš to atradīs?
Bebrs to atradīs.
Bet es to darīšu divreiz dienā.
Trīsreiz dienā.
Un kādudien mūsu lūgšanas tiks atbildētas.
Upju un ieleju ir tik daudz. Tas prasīs gadus.
Varbūt.
Bet mums būs cerība.
Turiet!
Draugs!
Zināju, ka atradīšu tevi te vienu pašu.
Kā tev iet?
Viss ir labi.
Labi.
Un tev?
Tev arī viss ir labi?
Vai tiešām gribi zināt?
Protams.
Man neiet sevišķi labi.
Man ir grūti aizmigt.
Man žēl.
Pa dienu es dzirdu ko tādu, kas neļauj man aizmigt.
Ko tad?
Es jūtu ap sevi lielu neuzticēšanos.
Es baidos, ka kāds pat varētu būt centies
izspiegot mani un tuviniekus manā mājā.
Tas ir maz ticams.
Nav nekāds noslēpums, ka tu un tava tante turat ļaunu prātu uz mani un manu ģimeni.
Man likās: ja ir kāds nesaprātīgs cilvēks, kas grib mani izaicināt,
tad tu visdrīzāk varētu zināt, kurš tas ir.
Bet tu nezini, vai ne?
Nē, nezinu.
Labi. Tas labi.
Gribu, lai atceries: es te esmu likums.
Ikviens var nākt pie manis un teikt, ko domā.
Ja viņi būs atklāti pret mani,
tad sastaps godīgu un taisnīgu vīru.
Tādu, kāds esmu tagad.
Bet, ja vējā dzirdēšu čukstus
un runātājs būs jāatklāj man pašam,
tad viņš vai viņa sastaps tādu vīru, kāds es reiz biju.
Vīru, kam patīk asinis un šausmas.
Ja kādam ir kas sakāms, lūdzu, Geter Beks,
liec, lai viņš mani atrod un pasaka...
pirms neesmu atradis viņu pats.
Klausieties!
Jūs neesat pateikuši to, ko jums prasīju.
Un esat zaudējuši savas mājas.
Runājiet, lai jūs nezaudētu arī dzīvību!
Pastāstiet, ko jūs zināt par to ķeceri un sātanu Džerlamarelu!
Pastāstiet, ko zināt par viņa bērniem!
Mēs... neko neesam dzirdējuši.
Es ļoti lūdzu: ļaujiet mums dzīvot!
Ja neko neesi dzirdējis, tad tavas ausis man neder.
Vēstnesi!
Ziņojums karalienei.
"Mēs pārmeklējam Saules kapa zemes kalnus jau mēnešiem ilgi.
Vienmēr lūdzam Dieva vadību,
bet nesaņemam ne vārdu, ne smaržu, ne zīmi, ne cerību.
Saules kapa ciemi ir tālu cits no cita.
Tur ir daudz kalnu un plakankaļņu.
Ļaudis baidās no lāčiem un lauvām un nenāk ārā no nocietinājumiem.
Tāpēc ar smagu sirdi tagad gaidu Jūsu norādījumus.
Vai uzdevums ir galā?
Uzskatu, ka tas ir bezcerīgs.
Pazemīgi lūdzu atļauju atgriezties Pajanā.
Palieku Jūsu uzticamais kalps, Tamakti Džuns."
Vai drīkstu izlasīt pati?
-Es nolasīju to visu. -Iedod!
Man ir ļoti jutīgi pirksti. Varbūt esi ko palaidis garām.
Pirmais rokas garums tiešām ir no Tamakti Džuna.
Bet otrais nav.
Tamakti Džuns nekad nav pazemīgs, viņš nav kalps,
un mums ir slepena vienošanās:
kā katru desmito viņš iesien sirdi, lai izvairītos no viltojumiem.
Šis, svētais lord Sek, ir viltojums.
Citi uzrakstīja. Tevi atsūtīja. Ceļos!
-Jūsu Majestāte... -Es teicu: ceļos!
Tamakti Džuns ir karaliskais nodokļu iekasētājs un raganu mednieks.
Viņš ir iecelts amatā uz 20 vasarām, un 20 vasaras viņš arī kalpos.
Un katru sava dienesta dienu viņš medīs Džerlamarelu.
Jo divi mežonīgie zirgi, kas velk viņa ratus, ir naids un atriebība.
Kurš tevi sūtīja man melot?
Citi, kam ir bažas.
Kuri citi?
Citi, kas grib, lai uzklausāt saprāta balsi, Jūsu Majestāte.
Jūsu Majestāte, ķeceris Džerlamarels ir zudis.
Mums ir problēmas tepat.
Svētais spēks mazinās.
Pa mūžīgās sienas spraugām spiežas ūdens,
un līmenis kāpj.
Dievi dzied vairs tikai divās balsīs.
Cilvēki apšauba jūsu varu.
Jums armija ir vajadzīga šeit, Jūsu Majestāte.
Kurš iesēja viltus mezglus?
Lords Kārns.
Lēdija Zī.
Un vēl?
Neviens.
Aizrijies pats ar saviem meliem.
Es gribu lūgties.
Džerlamarel, mana vienīgā īstā mīlestība!
Reiz es tā lūdzos ar tevi.
Reiz mēs abi runājām bez vārdiem...
bet nu tu ar mani vairs nerunā.
Tāpēc es runāšu ar tevi lūgšanā.
Džerlamarel... nāc mājās ar mieru...
un sakauj savus sāncenšus, kas tīko pēc manis!
Es piedošu tavus grēkus.
Atgriezies un dod man bērnus ar tavām spējām!
Es sludināšu redzes ķecerību.
Es atteikšos no dieviem.
Jo mūsu bērni būs dievi.
Un es būšu tas dievs, ko tu reiz noliedzi.
Mūžīgi mūžos.
Redziet...
Lords Kārns un lēdija Zī...
par kuriem domāju, ka viņi man ir uzticīgi.
Lūdzu, Jūsu Majestāte!
Es atklāju, ka viņi ir vainīgi nodevībā un viltošanā.
Mēs tikai teicām patiesību.
Patiesību, kuru jūs visi zināt.
Viņa domā tikai par Džerlamarelu, kamēr te, mājās,
motori lūst un ūdens līmenis ceļas.
Viņa nav die...
Taisnība.
Cīņa, lai glābtu jūsu dzīvību...
un svēto Pajanas pilsētu, ir grūta.
Bet es cīnos, jo to prasa mans stāvoklis.
Kā pats Dievs mani māca, es esmu dievs tik daudz, cik Viņš atļauj.
Kā Viņa rokas uz zemes es kavēju iznīcību,
sildu ziemu, atvēsinu vasaru, ielieku burvestību jūsu žogos,
lai pasargātu no lauvām un lāčiem, kas citādi saplosītu jūsu bērnus...
pat būdami pilnu vēderu.
Bet lielākā cīņa, kurā cīnos, ir pret gaismu...
spēku, kas cilvēku padara augstāku par Dievu...
spēku, kas reiz atkal varētu
iegrožot un saķēdēt atjaunoto pasauli.
Mūsu armija ir kaujaslaukā, kur cīnās pret šiem gaismas velniem.
Mums vajadzētu to godināt...
nevis čukstus aiz muguras nodot.
Runāt man pretī...
nozīmē paātrināt gaismas un iznīcības atgriešanos.
To nevar piedot.
Ar nožēlu, senie draugi...
ejiet!
Mēs esam Pajana
Mēs esam svēti
Mēs esam izredzēti
-Mēs esam, mēs esam -Mēs esam, mēs esam
Mēs esam Pajana
Mēs esam svēti
Mēs esam izredzēti
-Mēs esam -Mēs esam
PĒC TRIM GADIEM
Atnesu mazajiem rožu augļus.
Magra...
-es gaisā jūtu... -Jā.
Tā ir.
Tu jūti skumjas un varbūt mazliet prieku, bet pārsvarā skumjas.
Ņem!
Viņu mīļākā manta.
Noliec to kaut kur! Jebkur, tikai klusu.
Haniva, Kofun, kur ir jūsu mantiņa?
Atrodiet savu mantiņu!
Tev tā ir?
Malacis!
Tagad iedod to tantei Perisai!
Ejiet spēlēties!
Un, ja es aizklāju viņu acis, viņi to vairs nevar.
Es to zināju jau sen un ti...
tikai izlikos, ka nezinu.
Nu tas ir skaidrs.
Kam?
Baba!
Nāciet, mīļie!
Varat iet ārā spēlēties!
Es tūlīt būšu.
Es to zinu, kopš Haniva paņēma mani aiz rokas
un teica, ka saulei ir māsa, kas naktī iznāk spēlēties.
Es zinu.
Tātad tas, ko Džerlamarels tev teica, ir patiesība, Baba Vos.
Šie dvīņi ir sākums jaunai pasaulei.
Domāju, mums jāpaziņo patiesība.
Tie ir mani bērni.
Sūtera Beksa un Geters Bekss jau tagad runā, ka esam raganas.
Viņu draugu kļūst arvien vairāk.
Es domāju, ka mums jāslēpj patiesība.
Džerlamarels teica: "12 vasaras."
Līdz tam neko neteiksim.
Un līdz tam viņi dzīvos aizvērtām acīm.
Reiz senos laikos
laimīgi dzīvoja četri brāļi un māsas. Viņi dzīvoja ciemā,
tādā kā mūsējais.
Ik dienas viņi kopā strādāja.
Viens gatavoja brīnišķīgas smaržas.
Otrs cepa saldas kūkas.
Trešais spēlēja skaistu mūziku.
Un ceturtais auda zīdu palagiem un drēbēm.
Tas šķita kā silts sniegs.
Un viņi visi kopā strādāja ik dienas
un nekad nestrīdējās.
Bet tad kādu dienu
ieradās puisis, kurš teica, ka ir viņu sen pazudušais vecākais brālis.
Kad māsas un brāļi prasīja, ko viņš dara...
viņš atbildēja, ka saka cilvēkiem patiesību.
"Kādu patiesību?" viņi jautāja.
"Nu," viņš teica...
"Es varētu jums pateikt, ka viens no jums ir ļoti glīts...
viens ir diezgan skaists, viens ir parasts...
un viens no jums ir ļoti neglīts."
Viņa vārdi ģimeni ļoti izbrīnīja...
jo, kā jau būsiet uzminējuši, šo brāļu un māsu vārdi
bija Oža, Garša,
Dzirde un Tauste.
Viņu pasaulē nebija ne neglītā, ne skaistā.
"Bet kurš no mums ir kurš?" viņi jautāja savam brālim.
"Jūs to nevarat zināt, tāpēc jums par to nav jāuztraucas," viņš atbildēja.
To sacījis, viņš devās prom.
"Pagaidi! Kā tevi sauc?" viņi jautāja.
"Mani sauc Redze," viņš atbildēja.
To sacījis, viņš aizjāja un atstāja visus brīnāmies.
Drīz ģimenes locekļi sāka strīdēties par to, kurš no viņiem ir skaists
un kurš neglīts.
Viņi pavadīja tik daudz laika, domādami par Redzes vārdiem...
ka smaržas zaudēja izsmalcinātību...
kūkas zaudēja garšu,
mūzika zaudēja harmoniju
un zīds izdila un saplīsa.
Līdz beidzot kādu dienu viņi atkal sanāca kopā...
un nolēma Redzes teikto aizmirst,
jo pirms tam viņi bija bijuši pilnīgi apmierināti.
Un drīz viņi atkal bija apmierināti,
jo nolēma, ka ar četriem pilnīgi pietiek.
Un viņi dzīvoja ilgi un laimīgi.
Hai-ho!
Sveika!
Atnesu dvīņiem dāvanu...
Rīt viņiem dzimšanas diena.
Kopš upe atkusa, tu neesi par to runājusi.
Par ko?
Mēs gaidījām šo dienu.
Divpadsmit gadus, Magra.
Protams, tu vari darīt, kā vēlies.
Cik laipni no tevis, Perisa!
Ja domā, ka viņi ir par jaunu, cik ilgi tu gaidīsi?
Baba Voss un es esam izlēmuši.
Kas aprakts, tas paliek aprakts... mūžam.
Tā ir tava izvēle?
Tā ir mūsu izvēle.
Nekas nenostāsies starp mums, Perisa. Pat ne tu.
Tātad viņi staigās apkārt aizvērtām acīm. Un uzaugs,
dzīvos, nomirs te.
-Un tikai te... -Dzīvos!
Par to ir runa. Vai tad ne, Perisa?
To es gribu - lai viņi dzīvotu.
Ja viņu noslēpums izpaustos,
ja kaut kas no tās kastes viņus nodotu,
ja kaut kas - jebkas - notiktu un tūkstošiem citu "ja",
viņi sadegtu.
Vai, ja tās grāmatas no kastes viņiem pateiks, ka ciems jāpamet,
un viņi kļūs par barību lauvām un lāčiem,
viņi nomirs.
Un, ja esi miris, tavas acis ir aizvērtas uz mūžiem.
Reiz kāds mūs atradīs. Atradīs viņus.
Magra, viņiem jābūt gataviem.
-Pietiek! -Nē, nepietiek!
Ar šo dzīvi nepietiek.
Ar taviem attaisnojumiem nepietiek.
Man tev vispār nav jātaisnojas.
Kā ar Džerlamarelu?
Džerlamarelu? Viņš neaudzināja šos bērnus.
Viņš neārstēja viņu kaites.
Viņš neaijāja viņus miegā, jo bija prom. Klaiņoja apkārt.
Tava balss.
Tu viņu ienīsti.
Kāpēc?
Magra?
Kāpēc tu izgāz savu naidu uz viņiem?
Mamma!
Ej prom, Perisa!
Gribu būt ar saviem bērniem.
Perisa!
Hei, nāciet iekšā! Apsēdieties!
Mani mazie!
Mani lielie! Daudz laimes dzimšanas dienā!
Šodien jums aprit 12 gadi.
Ak vai!
12 gadus jūs esat glabājuši noslēpumu.
Un jums tas ir izdevies ļoti labi.
Nez vai jūs spētu glabāt vēl vienu?
Kādu?
Tas domāts jums un vienīgi jums.
Tā ir visu laiku labākā dzimšanas dienas dāvana.
Kas tie ir?
Tās ir grāmatas.
Mēs domājam, ka grāmatas.
Lūdzu! Te būs norādījumi, kas palīdzēs dzirdēt, ko tās saka.
Kurš tos ir devis?
Jūsu tēvs.
Ko tētis par to zina?
Nē.
Jūsu īstais tēvs.
Kas?
Zinu tikai to, ko stāstīja jūsu māte.
Cerēju, ka viņa pati jums pateiks.
Mums jau ir tēvs.
Es zinu. Viņš jūs tik ļoti mīl, Kofun.
Haniva...
Ir kāds cilvēks...
kas izglāba jūsu māti sniegavētras laikā.
Tā viņa stāstīja.
Viņa bija apmaldījusies. Viņš to izglāba
un palika pie viņas.
Un, kad viņa atnāca uz mūsu ciemu,
jūs abi, dvīņi, jau bijāt viņā.
-Viņu sauc Džerlamarels. -Nē, nē.
-Pagaidi, Haniva! -Kofun!
Haniva, viņš to nevienam nedrīkst stāstīt.
Lūdzu! Paņem šo vēsti un izlasi!
Tu esi drosmīga. Ej!
Varbūt mēs esam raganas.
Varbūt tie stāsti par redzi ir patiesi.
Nē.
Patiesība ir man rokā.
Drīz es to zināšu, bet tu ne.
Lasi!
"Reiz senos laikos
gandrīz visiem cilvēkiem piemita spēja, kura piemīt jums.
Cilvēki izmantoja šo spēju un sava prāta spējas,
lai iekarotu pasauli.
Viņi uzbūvēja mašīnas, kas var lidot,
mašīnas, kas var runāt tūkstošiem jūdžu tālu.
Viņi pat pameta zemi milzīgos kuģos.
Viņiem bija tādas spējas, ka viņi sāka pāraugt zemi un to iznīcināt.
Runā, ka Dievs viņiem atņēma redzi, lai pasargātu planētu no iznīcības.
Taču nu, pēc tik daudziem gadiem, gaismas dāvana atgriežas.
Tā tiek dota tikai izredzētiem cilvēkiem, lai viņi uzceltu šo pasauli no jauna.
Es esmu jūsu tēvs
un esmu nodevis šo dāvanu tālāk jums.
Jūsu pienākums ir to izmantot.
Mācieties no grāmatām, ko jums atstāju!
Esmu tās rūpīgi atlasījis.
Esmu arī atstājis norādes, kurp jums doties,
kad būsiet gana stipri, lai atstātu savu ciemu.
Kad atnāksiet, es jūs gaidīšu.
Kopā mēs sāksim celt pasauli no jauna.
No visas sirds jūs mīlošais tēvs...
Džerlamarels."
Ko darīsim?
Tu atvēri kasti.
Jā, Baba Vos.
Bez atļaujas.
Džerlamarels paglāba viņus no lāča. Un tevi.
Viņš uzcēla tiltu.
Un atveda mūsu cilti uz drošu vietu.
Viņš tev izteica vienu lūgumu:
"Ļauj viņiem mācīties!"
Ļauj viņiem atklāt patiesību!
Tad ļauj izvēlēties!
Magra sadedzinās tās grāmatas.
-Tad nesaki viņai! -Gribi, lai meloju?
Gadiem ilgi tu biji labs pret dvīņiem, sakot, ka esi viņu tēvs.
Tagad tev jābūt labam pret Magru.
Klusēšana nav meli.
Dzirdēju, ka viņi runāja par aiziešanu.
Tu zini, ka reiz tas viņiem jādara.
-Un, kad viņi aizies... -Nē.
Kad viņi aizies, grāmatas dos viņiem zināšanas.
Baba Vos, tu esi labs cilvēks.
-Bet ne vienmēr tāds esi bijis. -Nu jau pietiks!
-Tas vien, ka mēs te slēpjamies, nenozīmē, ka pasaule ir mainījusies.
Bet dvīņi, Baba, dvīņi var nest pārmaiņas.
Viņi dod cerību, Baba.
Padomā par to, ko esi pieredzējis!
Par to, ko esi izdarījis.
Atdod pasaulei savu parādu, Baba!
Klusēšana nav meli.
Baba?
Netērē malku! Es tevi sildīšu.
Tev viss kārtībā?
Jā, viss ir kārtībā.
Nāc gultā!
Kas tev ir?
KAS NOGALINA LAKSTĪGALU
Tev?
DŽORDŽS ORVELS
Tulkojusi Inguna Puķīte