Чет-чет!
Чет-чет-чет!
СЛІПОТА
Ганіво, Кофуне, я дуже радий вас бачити.
Ти...
Я Джерламарел. Ваш батько.
Коли я почув, що королева і її відьмолови знайшли алкенні,
я боявся найгіршого.
Дайте на вас подивитися.
Мабуть, ви втомлені з дороги.
Ідіть за мною. Розташовуйтеся.
Дім просвіти.
Я ніколи нічого подібного не бачив.
Ця будівля була майже ціла.
Колись це була в'язниця, тож її збудували навіки.
Я роками шукав запчастини, щоб зробити генератор,
але тепер у нас є електрика для освітлення, гарячої води, опалення.
Усі дуже раді з вами зустрітися.
Усі?
Це я.
Знайомтеся з братами й сестрами.
Ганіво, Кофуне, ви прийшли.
Я Оломан, ваш брат.
Це Шева.
- Це Нонні, Семмі. - Вітаю.
Це Шіна.
Вітаю.
Рада зустрічі.
А ці два малі чудовиська – Гайя і Гове.
Мабуть, ви голодні. Ходімо їсти.
За їжу, яку ми їмо, і родину, з якою їмо,
разом з новими братом і сестрою,
ми складаємо подяку.
Можете починати.
Тепер вам треба відпочити.
Ганіво, це твоя кімната.
Кімната Кофуна по сусідству.
Ось твої речі. Це твоє ліжко.
Це картина Клода Моне.
Не сама картина, а репродукція.
Вона гарна, правда?
Так.
А найкраще я лишив насамкінець.
Це ваш душ.
У цій пляшці мило.
Вода навіть підігрівається.
Так. Ми читали про це в книжках.
Гадаю, митися тут приємніше, ніж про це читати.
Ходімо, Кофуне. Покажу твою кімнату.
Вони хочуть, щоб ми в цьому спали?
Гадаю, так.
Якщо ми одна велика родина, то чому не спимо разом?
Я теж про це подумала.
Ось. Іди сюди.
Тепло навіть без вогню.
Я скучаю за татом.
Я теж за ним скучаю.
Думаєш, ми з ним ще колись зустрінемося?
Я не знаю.
Ми покинули його самого...
після всього, що сталося з мамою.
Не знаю, нащо ми сюди прийшли.
З нею не говорити.
І не підходити. Стережіть її, ніби ваше життя залежить від цього.
А воно залежить?
Так.
Ти мала рацію.
Ти попереджувала мене, що колись
я пошкодую, що підтримав правління твоєї сестри.
Та, мабуть, навіть ти не здогадувалася, наскільки ти мала рацію.
Кожен з цих солдатів утратив батьків, дітей, братів, сестер, дружин.
Кожен з них може очолити заколот проти неї... або нас.
Якщо вони дізнаються, що вона накоїла,
боюся, ми їх не зупинимо.
Якщо?
Як цьому можна запобігти?
Про це знаємо тільки ми, твій відьмак
і спільник королеви, який уже під арештом.
І сама королева.
Рано чи пізно солдати захочуть почути свою королеву.
І як тоді ми приховаємо цю історію?
Не можна, щоб вона вийшла з цього будинку королевою.
Що саме це означає?
Це означає, що у нас два варіанти.
Або вона вийде й добровільно зречеться престолу,
благословить сестру як наступницю і погодиться коритися їй...
або не вийде взагалі.
Вона не зречеться престолу, хай би що ти їй казав.
Те, що їй скажу, її не переконає.
Мусиш спробувати ти.
Ти прибічник принцеси Маґри, так?
Відьмолов довірив тобі стерегти мене.
Гадаю, це значить, що ти присягнув йому або їй.
Гадаю, їй,
бо очевидно, що він тебе зневажає.
Помовч уже.
Тільки вчора я була власністю жорстокого чоловіка.
Я корилася, бо це було краще за альтернативу...
А потім усе змінилося.
Чим ти їй зобов'язаний?
Зберігати вірність? Можливо.
Але слухатися її,
віддавати майбутнє й саме життя?
Як так можна?
Королева розповіла, що я здобуду, якщо розв'яжу цю проблему.
А я тобі розповім,
що здобудеш ти, якщо допоможеш мені її розв'язати.
Лейтенантом принцеси бути добре,
а лейтенантом королеви – набагато краще.
Що це?
Прочитай.
Колись, до цього всього,
ти ще могла мислити логічно.
Я пам'ятаю свою сестру такою.
І я прийшла з надією, що в душі ти й досі така.
І що ти зрозумієш, у якій ти ситуації
і вчиниш розсудливо.
«Зректися престолу».
Постав свою печатку. Підтвердь це.
Прочитай це людям сьогодні, зараз.
І змирися з тим, що житимеш під моїм правлінням.
Оце-то фантазія.
Ти прийшла сюди, гадаючи, що я зроблю це для тебе.
Для мене.
Хочеш – зроби, хочеш – ні.
Я тобі це пропоную з милосердя і заради пам'яті нашого батька.
Прийняти чи ні – твій вибір.
Але це не мій вибір, Маґро.
Ти ж знаєш.
Про це не можна домовитися.
Змусити мене, щоб я хотіла врятувати собі життя
або надати жаданого сенсу твоєму життю.
Тільки боги вирішують, кому правити.
І при цьому викликають свідком Смерть,
інакше не буде ні наслідування, ні величі, ні законності.
Просто дрібна брехня, на яку погодилися дрібні люди.
Хочете моєї божественності?
Хай хтось із вас має відвагу взяти ножа й забрати її.
Божий закон, божий голос, божі слова.
Дивовижно, як вони пасують до того,
що тобі потрібно в якусь певну мить.
Ти заслуговуєш зустріти смерть у такому місці, як це,
стверждуючи, що бог на твоєму боці,
коли в тебе відберуть усе,
що ти колись потроху нагребла.
Пропозиція про зречення в силі.
Хочеш – зречись, хочеш – ні.
Тобі вирішувати.
Виспалися?
Не дуже.
Уявляю.
Ви покинули все знайоме.
Природно, що ви розгублені.
Але, кажу вам, ви на своєму місці.
Ви нарешті з родиною.
Ходімо. Я вам усе покажу.
Тут ми щодня навчаємося.
Олівець?
Нам треба багато чого навчитися.
Так?
Тут у нас бібліотека.
Я десять років збирав ці книжки.
Природничі науки, математика, медицина,
історія, географія, машинобудування, література.
Наші предки дуже ретельно документували
свої знання й досягнення для нащадків.
Ніби знали, що одного дня нам це знадобиться.
Я багато чим хочу з вами поділитися, бо ви благословенні.
Але це благословення іноді здається прокляттям, правда ж?
Бо щодня ми бачимо змарнований потенціал
у світі і в собі.
Ми самотні.
Справді?
Кофуне, ти знаєш, про що я.
Ми повинні приховувати наші здібності від усіх.
Саме так.
Я більшу частину життя провів у дорозі, шукаючи таких, як я.
Пройшов землі тривантів, дійшов аж до західних диких земель.
Із заходу землі паянців я дійшов до Атлантики.
І не знайшов жодної зрячої людини.
Ти бачив океан?
Я в ньому плавав.
То навіщо ти повернувся?
Щоб створити це місце.
Цитадель знання
і притулок, де ми можемо безпечно збиратися й навчатися.
Здобувати освіту, потім навчати інших того, що знали наші пращури.
Ти ж казав, що не знайшов жодної зрячої людини.
Не знайшов. Тому зробив вас.
Ми всі твої діти?
Так. Ти, Кофун,
Оломан, Шева.
Усі крім тих двох малих.
Це діти Оломана.
А їхні матері?
Вони люблять своїх матерів, так як ви свою.
Їм завжди тут раді.
Наша мама вмерла.
- Що? - Її вбили відьмолови.
Мені дуже прикро це чути.
Вона мені подобалася.
Мабуть, не дуже подобалася. Ти кинув її саму.
- Кофуне. - А вона носила твоїх дітей.
Ми все життя були без батька.
Хіба ти не хотів нас побачити?
Хто ми, які з себе?
Ти маєш повне право сердитись.
Я б збрехав, якби сказав, що я не шкодую
через деякі свої вчинки.
Я був молодий. Часто немудрий.
Хоч й я обраний, але не ідеальний.
Зовсім ні.
Але я обраний, Кофуне. Ти мусиш це зрозуміти.
Зряча дитина, народжена в сліпих батьків.
Я мав стати містком між цим темним світом
і кращим майбутнім.
Боги дали нам місію. Нас пам'ятатимуть.
Наші імена увійдуть в історію.
Ходімо. Покажу вам генератор.
Що ти робиш?
Йому взагалі начхати, що мама загинула.
Звісно, не начхати.
Він засмутився, але вона не була його дружиною.
Ні, вона просто виносила його дітей.
Виносила нас, Кофуне. Гадаю, ти несправедливий.
І він вірив, що ми обрані й принесемо світові світло?
Обрані.
Народжені.
Називай як хочеш. Я знаю тільки, що досі ми переважно жили в страху.
На нас полювали люди, які мусять нас боятися.
То ти хочеш, щоб тебе боялися?
Краще хай бояться, ніж спалять як відьму.
Готові?
Це все вугілля?
Так, у нас є своя копальня за парканом.
На землях паянців багато вугілля.
Так ти видобуваєш електрику?
Так. Я покажу.
Оломане.
Доброго ранку.
Вугілля горить, і в котлі створюється тиск пари.
Пара подається на турбіну, яка обертає генератор і виробляє електрику.
Ти сам це збудував?
Так. Я його полагодив.
Але Оломан вивчив, як воно працює.
Я додав оце. Запобіжний клапан.
Тиск треба контролювати,
інакше його не буде чи буде забагато.
Так чи так, а електрики не буде.
Уявіть, чого ми можемо досягти разом, коли нас стане більше.
Ми можемо побудувати цілі міста.
Навіщо сліпим людям стільки світла в містах?
Ці міста будуть для зрячих.
Нас не більше десятка. А як же всі інші?
Ти плануєш їх просто покинути?
Ні. Звісно, ні, Кофуне.
Але зрозумій, природний порядок речей
порушують сліпі, а не ми.
І незабаром вони звернуться до нас,
попросять народити зрячих дітей.
Дітей, яких треба буде вчити тут.
А в майбутньому – у схожих місцях.
Бог, природа, називай, як хочеш,
вирішила відновити людству зір.
І це завдання було покладено на нас.
- Дякую, Оломане. - Так, сер.
Кофуне.
Я знаю, до Джерламарела треба звикнути.
Він вважає себе богом? Вважає нас усіх богами?
Ні, не богами, а первістками нової породи.
Людської раси, яка повертається реалізувати наш справжній потенціал,
після того як ми жили в темряві, мов перелякані тварини, 500 років.
Перелякані тварини?
Надіюсь, ти познайомишся з моїм справжнім батьком.
Я тебе розумію, Кофуне.
Мені теж було важко, коли я сюди потрапив.
Але ти не розумієш, що хоч ти й зрячий,
ти все життя прожив у темряві.
Почекай трохи.
Джерламарел нас не ростив, але дав нам життя не просто так.
- Щоб повернути світові світло. - Саме так.
То бери лопату й починай.
Відьмолови вбили ваших рідних.
Співчуваємо.
Валея теж знайомі з болем.
Але мій народ боїться, що ви приведете до нас Тамакті Джуна.
Наша дитина важко поранена, їй потрібні цілителі.
Вона й дня не проживе в лісі.
Ви її проженете?
Можете лишити дівчинку.
А ваші сліди хай ведуть подалі звідси.
Даю слово.
Будь смілива, Бов Лаєн.
Куди ви підете?
Тільки боже полум'я знає.
Але валея добре ставитимуться до тебе.
Живи тут.
Там тобі нічого робити, Бов Лаєн.
У тобі дух твоєї матері.
Знаю, тебе чекає довге життя.
І багато справ у майбутньому.
- Чет-чет. - Чет-чет-чет.
Моє хоробре левеня.
Я підтримую Баба.
Ми тебе не забудемо, Бов.
Ми з тобою лишились удвох, здорованю.
Яких богів ти розгнівала, щоб це заслужити?
Мама казала мені, що лихі дні тривають не довше, ніж радісні.
Вона теж віщунка?
Ні. Вона любила випити.
Але це не знецінює її слів.
Стає холодно.
Треба запалити багаття. Я піду щось уполюю.
Полковнику. Який сюрприз.
Та невже?
Я думав, ви мене чекали,
коли прийшли діти Баба Восса.
Я трохи хвилювався, що ви не зв'язалися зі мною,
хоча обіцяли генералові.
Думали, мої лучники мені не повідомлять?
Якраз хотів про це сказати. Останнім часом тут неспокійно.
Ми вже тут. Де мої бранці?
Чому генерала так цікавлять саме ці діти?
Я мушу виконувати накази генерала,
а не піддавати їх сумнівам чи їх розуміти.
Подумайте про це.
На відміну від вас, я не підлягаю генералові. Ми партнери.
Переконуйте себе в цьому, якщо хочете.
Ви впевнені, що ми отримаємо саме дітей Баба Восса?
До тривантів іти далеко, не хотілося б помилитися.
Ви отримаєте його дочку, Ганіву.
- А сина? - Ні.
У нас будуть проблеми?
Жодних проблем. Якщо хлопець лишиться тут.
Дозвольте нагадати, що ми з родиною озброєні, і вас менше.
Тоді, мабуть, дівчини має вистачити.
Кофуне?
Чого ти скрадаєшся?
Вони говорять про нас. Чому вони говорять про нас?
Що?
Ганіва!
Кофун!
Баба!
Відчиніть двері!
Допоможіть!
Відчиніть двері!
Випустіть мене!
Ганіво! Ні!
Відчиніть двері!
Їдь.
Вйо.
Усе гаразд?
Це була моя дочка. Твоя сестра.
Я просто... Я не бачив іншого виходу.
Шкода. У неї був чудовий потенціал.
А що Кофун?
Що він бачив?
Достатньо.
Я так довго їх чекав.
Це дуже прикро.
Ти зробила, що могла.
Недостатньо.
Більше, ніж вона б зробила для тебе на твоєму місці.
Ти в цьому впевнений?
Ще й як.
І, мабуть, не зараз,
але в глибині душі ти теж упевнена.
Твоєї провини тут нема.
І якби твій батько був тут, то погодився б.
Я все зроблю швидко.
Відьмолове?
Ти мені допомагав усе життя, скільки я себе пам'ятаю.
Я не можу не попросити твоєї поради
на шляху до майбутнього життя.
Я зробила деякі нотатки.
Якщо сестра їх схвалить,
я зачитаю їх солдатам перед переходом.
Перед зреченням.
Стій! Що ти робиш?
Відійди від нього!
Тамакті Джун.
Що ти накоїла?
Дякую за службу.
Сібет, ні.
Що ти накоїла?
Маґро, якщо пес тебе вкусив,
хай який би він був відданий,
хай як би ти його любила, його треба вбити.
- Ти вбила нас обох. - Навряд.
Його солдати надворі, коли вони дізнаються...
Ні, ні. Вони не його.
Він їх лише позичив.
І вони дізнаються правду,
що він сильно завинив, і в результаті я постраждала.
Тому він укоротив собі віку за давнім звичаєм.
Відданий слуга до кінця.
Звісно, якщо наші з тобою розповіді відрізнятимуться,
це затьмарить правду.
Запанує непевність, хаос, і ми обидві можемо втратити голови.
Треба вийти звідси вдвох,
і я повідомлю,
що в час цієї кризи я поведу солдатів разом із сестрою.
Я правитиму, а вона буде моїм радником.
Не бійся.
Я тут.
Я поряд.
Настане багато змін.
Відчепіться! Відпустіть мене!
Заспокойся, Кофуне.
Що ти зробив з моєю сестрою?
З нею все гаразд.
Ти віддав її тривантійцям.
Тривантійці не чудовиська, як тебе змалку лякали.
Якби я з ними не співпрацював,
королева б давно вбила всіх моїх рідних.
З нашим зором і тривантійською армією
ми раз і назавжди переможемо королеву.
Минуть роки,
але ми візьмемо під контроль наймогутнішу армію континенту.
На нас більше не полюватимуть, як на псів, а вважатимуть богами.
Однак потрібна жертва.
Кофуне, сину мій, я...
Я не твій син, ти, божевільний виродок!
Закрий рота.
Ти не вартий даного тобі благословення.
Виведіть його через чорний хід. Не хочу, щоб інші мої діти його бачили.
Мені дуже прикро.
Тебе виведуть за межі нашої ділянки, і можеш іти.
А як же сестра?
Що буде з сестрою?
Що з моєю сестрою?
Зберіть усіх унизу, організуйте сховище.
Чекайте мого сигналу.
Я не хочу, щоб мої діти його почули.
- Гей! - Гей!
Тату. Справа.
Зліва!
Стіна!
- Ми на місці? - Так, ми на місці.
Джерламареле!
Де ти?
Ти ж від мене не ховаєшся, правда?
Ти мене бачиш?
Бо я відчуваю твій запах.
Ти ховаєшся в бруді, як щур.
Це і є твій Дім просвіти?
Тут немає дерев.
Немає повітря.
Тільки гнилий сморід.
Твій зір і твої знання – це хвороба, що знищила таких, як ти.
Але ви нічого не відчуваєте.
Ви, дурні, нічого не знаєте.
Виходь і бийся зі мною, як чоловік, боягузе.
Баба Восс. Це необов'язково.
Ти віддав мою дівчинку тривантійцям.
Це не моя провина, а твоя.
Вона була потрібна генералові, бо він вважає її твоєю дочкою.
Якому генералові?
Едо Воссу.
Едо.
Твоєму братові.
І ти просто віддав її йому?
Я не мав вибору.
Що ти за людина – чекав зустрічі з дітьми 17 років й одразу їх зрадив?
Я борюся за всю людську расу! Треба чимось жертвувати.
Вони мої діти. Ти їх скривдив.
Вони не твої діти.
Вони були народжені, щоб виконати призначення, незрозуміле тобі.
Та невже?
Я тобі голову відірву!
Не відірвеш.
Гад.
Ти ж не думаєш, що переможеш мене.
Такий я дурний.
Де ти? Чортів боягуз.
Це стародавня зброя.
Значно ефективніша за ваші луки й стріли.
Я знаю, що таке пістолет.
Цю зброю обирають боягузи.
Ти не переможеш, Баба Восс.
Ти живеш у світі постійної темряви.
Я людина з майбутнього, куди такі як ти не потраплять.
О ні. Тепер ти в моєму світі.
Де ти?
Усюди.
Не йдіть, поки я не повернуся.
Я чую запах твоєї крові, Джерламареле.
Так?
І твого страху.
А свій страх ти відчуваєш?
Я дам тобі стекти кров'ю.
Ти відчуватимеш, як життя тебе покидає.
Це смерть боягуза.
Повільна й мокра.
Чет-чет.
Поглянь на мене.
Ти це зробив.
Стій, стій!
Благаю! Не треба!
Кофун?
Так.
Усе гаразд?
Ні, не гаразд.
Відьмолов мертвий!
Це був останній відьмолов.
Солдат, який мав честь розуміти,
що він не захистив свою королеву, королівство,
своїх богів і себе...
і тому він не мав вибору, крім як позбавити себе життя,
як того вимагає традиція.
Герой до кінця.
І ми зобов'язані зробити так,
щоб його жертва не була марна.
Ми підемо далі.
Ми збудуємо для себе новий світ.
Світ без труднощів.
Світ без злиднів.
- Світ без... - Світ без страху.
Світ без ненависті.
Світ без забобонів.
Це новий шлях, не схожий на той, яким ми йшли досі.
І в цьому новому світі, який відкрила нам жертва Тамакті Джуна,
відьмолови будуть взагалі непотрібні.
Сержанте, підемо Лавандовим шляхом.
Це було цікаво.
Світ без відьмоловів означає світ без відьом.
Ми знайдемо моїх рідних.
Це не обговорюється.
А коли ми їх знайдемо, наша армія не називатиме їх втікачами.
«Наша» армія?
А що не так?
Тож ця дорога веде до королівства зрячих.
Гадаю, мені буде потрібен зрячий король
у цьому світі, щоб він дав мені зрячих дітей.
Джерламарел уже раз мене кинув,
тож я його більше не чіпатиму.
Що ти пропонуєш?
Розкажи мені про свого сина.
Чет-чет.
Що ти бачиш, хлопчику?
Вежі з божої кістки.
Більше, ніж я бачив за все життя.
Іде дим.
Періс.
Вона тут.
Ходімо по твою сестру.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк