`Čet-čet!
Čet-čet-čet!
Haniva, Kofun! Man ir liels prieks jūs redzēt.
Vai tu...
Esmu Džerlamarels. Jūsu tēvs.
Kad uzzināju, ka karaliene un raganu mednieki ir atraduši alkeniešus,
baidījos, ka noticis ļaunākais.
Ļaujiet sevi apskatīt!
Jūs noteikti ceļā esat pārguruši.
Nāciet! Palīdzēšu jums iekārtoties.
Apgaismības nams.
Nekad neko tādu neesmu redzējis.
Šī ēka bija gandrīz neskarta.
Reiz te bijis cietums, tāpēc tā uzcelta pamatīgi.
Man pagāja gadi, līdz savācu detaļas ģeneratoram,
toties tagad mums ir elektrība, kas dod gaismu, karstu ūdeni, siltumu.
Visi ar nepacietību gaida, kad jūs satiks.
Visi?
Tas esmu es.
Iepazīstieties ar brāļiem un māsām!
Haniva, Kofun, jums izdevās!
Esmu Olomens, jūsu brālis.
Tā ir Ševa.
- Tie ir Nonnija, Semijs. - Laipni lūgti!
Tā ir Šīna.
Laipni lūgti!
Priecājos iepazīties.
Un tie divi mazie briesmoņi ir Haja un Hove.
Jūs noteikti esat izsalkuši. Iesim kaut ko ieēst!
Par ēdienu, ko ēdam, un ģimeni, ar kuru kopā to ēdam,
ieskaitot mūsu jaunākos brāli un māsu,
mēs pateicamies.
Varam sākt.
Jums tagad jāatpūšas.
Haniva, šī ir tava istaba.
Kofuna istaba būs blakus.
Šīs ir tavas mantas. Tava gulta.
Tā ir Kloda Monē glezna.
Nu, ne gluži glezna, bet reprodukcija.
Skaista, vai ne?
Jā, ir gan.
Un visbeidzot - pats labākais.
Šīs ir jūsu dušas.
Un šajā pudelē - ziepes.
Ūdens pat tiek uzsildīts.
Jā. Mēs par to lasījām grāmatās.
Domāju, to izbaudīt būs patīkamāk nekā par to lasīt.
Nāc, Kofun! Parādīšu tavu istabu.
Viņi grib, lai tur guļam?
Laikam.
Ja jau esam viena liela ģimene, kāpēc neguļam kopā?
Es nodomāju to pašu.
Nāc! Kāp iekšā!
Tik silti bez neviena ugunskura.
Man pietrūkst tēta.
Man arī.
Domā, mēs kādreiz atkal būsim ar viņu kopā?
Nezinu.
Mēs pametām viņu vienu pašu...
pēc visa, kas notika ar mammu.
Nesaprotu, kādēļ mēs te atnācām.
Neviens ar viņu nedrīkst runāt.
Neviens viņai nedrīkst tuvoties. Sargā tā, it kā no tā būtu atkarīga tava dzīvība!
Vai ir atkarīga?
Jā.
Tev bija taisnība.
Tu mani brīdināji, ka agrāk vai vēlāk
es nožēlošu, ka atbalstīju tavas māsas turpmāko valdīšanu.
Bet šaubos, vai pat tu būtu varējusi paredzēt, cik ļoti tev būs taisnība.
Katrs no šiem kareivjiem ir zaudējis kādu no vecākiem, bērnu, brāli vai māsu, sievu.
Katrs no viņiem varētu kļūt par vadoni, saceļoties pret viņu... vai mums.
Ja kareivji uzzinās, ko viņa ir izdarījusi,
baidos, ka nekas viņus neapturēs.
"Ja"?
Kā to var novērst?
Šo stāstu zini tikai tu, es, tava ragana
un karalienes līdzzinātāja, kuru pašlaik apsargā.
Un pati karaliene.
Agrāk vai vēlāk tavi kareivji gribēs dzirdēt savu karalieni.
Un kā tad mēs novērsīsim šī stāsta izpaušanos?
Viņa vairs nedrīkst iznākt no tās ēkas kā karaliene.
Ko tieši tas nozīmē?
Tas nozīmē, ka mums ir divi iespējamie varianti.
Vai nu viņa iznāk, labprātīgi atteikusies no troņa,
svētījusi māsu kā savu pēcteci un piekritusi, ka pār viņu valda...
vai arī viņa neiznāk vispār.
Viņa nekad neatteiksies no troņa, lai ko tu viņai teiktu.
Nekas, ko es varētu teikt, viņu nepārliecinās to darīt.
Tāpēc būs jāmēģina tev.
Tu esi ar princesi Magru, ja?
Raganu mednieks tev liek mani sargāt.
Pieņemu, tas nozīmē, ka esi zvērējis uzticību vai nu viņam, vai viņai.
Un pieņemu, ka viņai,
ņemot vērā to, ar kādu nicinājumu viņš pret tevi izturas.
Tev tagad jāklusē.
Vēl vakar es piederēju visbrutālākajam cilvēkam.
Es samierinājos, jo tas bija labāk nekā citas iespējas...
līdz brīdim, kad tā vairs nebija.
Ko tieši tu viņai esi parādā?
Varbūt uzticību.
Bet vai paklausību,
nākotni, dzīvību?
Kā tas var būt?
Karaliene man ir skaidri pateikusi, ko es iegūšu, ja atrisināšu šo problēmu.
Ļauj man tev skaidri pateikt,
ko tu iegūsi, ja palīdzēsi man to atrisināt.
Ir labi būt princeses leitnantam,
bet daudz labāk ir būt karalienes leitnantam.
Kas tas?
Izlasi!
Bija laiks - pirms visa šī -,
kad varēja paļauties uz to, ka tu dzirdēsi saprāta balsi.
Es atceros savas māsas tā laika versiju.
Es atnācu cerībā, ka viņa tevī joprojām ir dzīva.
Ka viņa sapratīs savu patieso stāvokli
un pieņems saprātīgu lēmumu.
"Atsakos no troņa."
Uzliec savu zīmogu! Apstiprini!
Nolasi to vīriem šodien, tūlīt pat!
Un pieņem, ka tā rezultātā tu būsi pakļauta man kā karalienei!
Kas tā par fantāziju?
Te ienākt, domājot, ka es to tavā labā varētu izdarīt.
Manā labā?
Darīsi. Nedarīsi.
Es tev to piedāvāju aiz žēlastības un mūsu tēva piemiņas dēļ.
Vai tu to pieņemsi vai ne - tā ir tava izvēle.
Bet tā nav mana izvēle, Magra.
Tu zini.
Tas nav nekas tāds, ko var aizmainīt.
Ko var apmainīt pret solījumu glābt manu dzīvību
vai atdot, lai tu varētu piepildīt senlolotu domu.
Tikai dievi nosaka, kurš ir karalis vai karaliene.
Un, kad tas notiek, lieciniekos ir jābūt Nāvei,
citādi nav ne pēctecības, ne majestātes, ne likumības.
Tikai sīki meli, par ko vienojušies sīki cilvēki.
Ja gribi manu dievišķību,
vienam no jums ir jābūt drosmei paņemt nazi un atnākt tai pakaļ.
Dieva likums, Dieva balss, Dieva vārdi.
Apbrīnojami, cik ļoti tie atbilst tam,
ko tu tajā brīdī gribi!
Tad ir tikai atbilstoši, ka sagaidīsi galu tādā vietā kā šī,
apgalvojot, ka Dieva griba ir tavā pusē,
kad neveiksmes tev citu pēc cita atņem visu,
kas tev reiz ir bijis.
Piedāvājums atteikties paliek spēkā.
Darīsi tā vai nedarīsi,
tas atkarīgs tikai no tevis.
Izgulējāties?
Ne visai.
Varu iedomāties.
Visu pazīstamo esat atstājuši aiz muguras.
Skaidrs, ka esat mazliet apjukuši.
Bet ticiet man - ir tieši pretēji!
Tagad esat kopā ar savu ģimeni.
Nāciet! Izrādīšu jums visu.
Te mēs katru dienu mācāmies.
Zīmuli?
Mums visiem tik daudz kas jāapgūst.
Pareizi?
Un te ir bibliotēka.
Pagāja gandrīz desmit gadi, kamēr savācu visas šīs grāmatas.
Dabaszinātnes, matemātika, medicīna,
vēsture, ģeogrāfija, inženierzinātnes, literatūra.
Mūsu priekšteči ir cītīgi dokumentējuši
savas zināšanas un sasniegumus nākamajām paaudzēm.
It kā būtu zinājuši, ka mums tas reiz būs vajadzīgs.
Es gribu jums tik daudz ko parādīt! Tā ir svētība, kas mums ir.
Svētība, kas bieži var šķist kā lāsts, vai ne?
Jo ik dienas mēs redzam šīs neizmantotās iespējas
gan pasaulē, gan sevī.
Un tu jūties vientuļš.
Tiešām?
Kofun, tu zini, ko es ar to domāju.
Tas viss, ko mēs varam, bija no visiem jāslēpj.
Tieši tā.
Lielāko daļu dzīves esmu pavadījis, ceļojot un meklējot tādus kā es.
Esmu šķērsojis Trivantesu un ticis līdz pat Rietumu bedlendiem.
Un uz rietumiem no Pajanas - līdz pat Atlantijas okeānam.
Neesmu atradis nevienu redzīgu cilvēku.
Tu redzēji okeānu?
Es tajā peldējos.
Kāpēc tu atgriezies?
Lai uzceltu šo vietu.
Zināšanu citadeli
un svētnīcu, kur mēs varētu droši sapulcēties un mācīties.
Paši apgūt mūsu priekšteču zinības un tad mācīt citiem.
Bet tu teici, ka nevienu redzīgu neesi atradis.
Jā. Tāpēc es radīju jūs.
Vai mēs visi esam tavi bērni?
Jā. Tu, Kofuns,
Olomens, Ševa.
Visi, izņemot abus mazos.
Tie ir Olomena bērni.
Un viņu mātes?
Viņi ļoti mīl savas mātes, tāpat kā jūs mīlat savējo.
Un viņai te vienmēr būs vieta.
Mūsu māte ir mirusi.
- Ko? - Viņu nogalināja raganu mednieki.
Man ļoti žēl, ka tā.
Man viņa ļoti patika.
Nemaz tik ļoti nepatika. Tu viņu pameti vienu.
- Kofun! - Gaidot tavus bērnus.
Tu biji prom visu mūsu mūžu.
Vai negribēji mūs iepazīt?
Kas mēs esam, kādi esam?
Tev ir tiesības dusmoties.
Zini, es melotu, ja teiktu, ka nenožēloju to,
kā dažos no šiem gadījumiem esmu rīkojies.
Es biju jauns. Bieži negudrs.
Tas, ka esmu izredzēts, nenozīmē, ka esmu perfekts.
Nē, ne tuvu.
Bet es tiku izredzēts, Kofun. Tev tas jāredz!
Redzīgs bērns, kas piedzimis neredzīgiem vecākiem.
Es piedzimu, lai būtu kā tilts starp šo tumšo pasauli
un labāku, kas nāks.
Mums ir uzticēts dievišķs uzdevums. Un mūs atcerēsies.
Mūsu vārdus pieminēs, kamēr vien pastāvēs cilvēce.
Nāciet! Parādīšu jums ģeneratoru.
Ko tu dari?
Viņam pat ir vienalga, ka mamma ir mirusi.
Protams, ka nav vienalga.
Viņš par to acīmredzami sabēdājās, bet viņa nebija viņa sieva.
Nē, viņa bija vajadzīga tikai, lai iznēsātu viņa bērnus.
Lai iznēsātu mūs, Kofun. Domāju, tu neesi pārāk taisnīgs.
Gribi teikt: viņš ticēja, ka esam izredzēti, lai pasaulei nestu gaismu?
Izredzēti.
Piedzimām.
Saki, kā gribi! Es tikai zinu to, ka līdz šim brīdim mūsu dzīvība bija apdraudēta.
Mūs vajāja cilvēki, kam patiesībā no mums būtu jābaidās.
Pag, tu gribi, lai no mums baidās?
Labāk lai baidās, nekā sadedzina kā raganu.
Gatavi?
Vai tās visas ir ogles?
Jā, uzreiz aiz žoga mums ir pašiem savas raktuves.
Pajanas zeme ir bagāta ar oglēm.
Tā tu darbini gaismas?
Jā. Es jums parādīšu.
Olomen!
Labrīt!
Oglēm sadegot, katlā rodas tvaiks ar paaugstinātu spiedienu.
Tas ieplūst turbīnās, kuras griež ģeneratoru, lai radītu elektrību.
Vai tu to uzbūvēji viens?
Jā. Pārbūvēju.
Bet Olomens iemācījās, kā likt tam dziedāt.
Es tikai pieliku šo - spiediena regulēšanas vārstu.
Redziet, spiediens ir jākontrolē,
citādi vai nu tā nebūs nemaz, vai tas būs par lielu.
Abos gadījumos enerģijas nebūs.
Iedomājieties, ko mēs kopā spēsim paveikt, kad mūsu skaits pieaugs!
Mēs spēsim apgaismot veselas pilsētas.
Ko aklu cilvēku pilsētas ar to gaismu iesāks?
Šīs pilsētas būs redzīgajiem.
Mūsu ir kādi desmit. Kā ar visiem pārējiem?
Vai domā atstāt viņus atpalicībā?
Nē, protams, ne, Kofun.
Bet nekļūdies - aklie ir novirze no lietu dabiskās kārtības,
nevis mēs!
Un drīz vien viņi nāks pie mums,
lūdzot radīt redzīgus bērnus.
Bērnus, kuri būs jāizglīto šādā vietā.
Un nākotnē arī citās šādās vietās.
Dievs, daba - vienalga, kā tu to sauc, -
ir nolēmis atjaunot cilvēkiem redzi.
Un atbildība par to ir uzticēta mums.
- Paldies, Olomen. - Jā, kungs.
Kofun!
Es zinu, ka pie Džerlamarela ir jāpierod.
Vai viņš domā, ka ir kāds dievs? Ka mēs visi esam dievi?
Nē, dievi ne, bet pirmie no jaunas sugas.
Atjaunota cilvēku rase, kas var palīdzēt apjaust mūsu patieso potenciālu
pēc tam, kad 500 gadus esam dzīvojuši tumsā kā nobiedēti zvēri.
Nobiedēti zvēri?
Ceru, ka reiz tu satiksi manu īsto tēvu.
Klau, es saprotu, Kofun.
Man nebija vieglāk, kad te pirmoreiz nonācu.
Bet tu vēl neapjaut to, ka, pat redzīgs būdams,
tu visu mūžu tur esi dzīvojis tumsā.
Lai paiet kāds laiks!
Kaut Džerlamarels mūs nav audzinājis, viņš mūs ir radījis ar nolūku.
- Lai atdotu pasaulei gaismu. - Tieši tā.
Vari sākt ar šo lāpstu!
Raganu mednieki nogalināja jūsu cilvēkus.
Mēs sērojam par viņiem.
Arī valejieši ir uzzinājuši par viņu dvēseles sāpēm.
Bet mani ļaudis baidās, ka jūs varat atvest pie mums atpakaļ Tamakti Džunu.
Mūsu bērns ir smagi ievainots, un vajag dziedinātājus.
Mežā viņa neizdzīvos ne dienu.
Vai raidīsiet viņu prom?
Meiteni varat atstāt.
Bet jums abiem ir jāsajauc pēdas, lai tās neved šurp.
Dodu vārdu!
Nezaudē dūšu, Bova Laiena!
Kurp jūs iesiet?
Dievs Liesma vien zina.
Bet pie valejiešiem tev būs labi.
Tev jāpaliek uz dzīvi te.
Citur tevi nekas negaida, Bova Laiena.
Tava māte mājo tavā garā.
Es jūtu, ka tev būs garš mūžs, mīļā.
Un priekšā būs vēl daudz ceļojumu.
- Čet-čet. - Čet-čet-čet.
Mans drosmīgais lauvēns!
Es palieku ar Babu.
Mēs tevi nekad neaizmirsīsim, Bova.
Tagad esam tikai tu un es, tu lielais lempi.
Kādus dievus esi saniknojusi, ka esi to izpelnījusies?
Māte man mācīja: bēdīgās dienas ir tikpat garas kā priecīgās.
Viņa arī bija pareģe?
Nē. Viņai patika piedzerties.
Bet tas šo mācību nepadara mazāk vērtīgu.
Kļūst aukstāks.
Mums jāiekur ugunskurs. Iešu ko nomedīt.
Pulkvedi! Kāds pārsteigums!
Vai tiešām?
Man šķiet, ka paredzēji manu ierašanos,
kad atnāca Babas Vosa bērni.
Patiesībā mazliet satraucos, ka ar mani nesazinājies,
kā biji apsolījis ģenerālim.
Vai domāji, ka mani strēlnieki nepados ziņu?
Es jau grasījos to darīt, bet bija darba pilnas rokas.
Nu, mēs esam klāt. Kur ir mani cietumnieki?
Saki: kāpēc ģenerālis tik ļoti grib tieši šos bērnus?
Mans darbs ir paklausīt ģenerāļa pavēlēm,
nevis tās apšaubīt vai saprast.
Tu par to varētu padomāt.
Atšķirībā no tevis es ģenerālim neesmu padots. Mēs esam partneri.
Vari to sev stāstīt, ja tas palīdz.
Vai esi pilnīgi drošs, ka tie ir Babas Vosa bērni, ko dabūsim?
Ceļš līdz Trivantesai ir tāls, un mēs negribētu pieļaut kļūdas.
Jūs dabūsiet viņa meitu Hanivu.
- Un dēlu? - Nē.
Vai mums te ir problēma?
Nē, nekādas problēmas, ja vien puika paliek te.
Atgādināšu, ka mēs ar ģimeni esam bruņoti un jūs esat mazākumā.
Nu, tad jau laikam būs jāpietiek ar meiteni.
Kofun?
Tev nav jāložņā apkārt.
Viņi runā par mums. Kāpēc viņi runā par mums?
Ko?
Haniva!
Kofun!
Baba!
Atveriet durvis!
Palīgā!
Atveriet durvis!
Laidiet ārā!
Haniva! Haniva! Nē!
Atveriet durvis! Atveriet!
Aiziet!
Nū!
Tev viss kārtībā?
Viņa ir mana meita. Tava māsa.
Es vienkārši... neredzēju citu ceļu.
Žēl. Viņai bija tik liels potenciāls.
Kā ar Kofunu?
Ko viņš redzēja?
Pietiekami.
Es gaidīju uz abiem tik ilgi.
Ļoti bēdīgi.
Tu izdarīji, ko varēji.
Ne pietiekami.
Vairāk, nekā viņa būtu izdarījusi tavā labā, ja lomas būtu mainītas.
Esi par to drošs?
Jā. Pilnīgi.
Un, ja ne šobrīd,
tad kaut kad arī tu par to būsi droša.
Tā nav tava vaina.
Ja tavs tēvs būtu te, viņš piekristu.
Es gādāšu, lai tas notiek ātri.
Raganu medniek?
Tu esi bijis manas dzīves balsts, cik vien sevi atceros.
Pat nevaru iedomāties, ka būs jāiztiek bez tava padoma
manā turpmākajā dzīvē, lai kāda tā nebūtu.
Esmu pievienojusi dažas papildu piezīmes.
Pieņemu, ka māsa tām dos savu svētību.
Es tās nolasīšu karaspēkam, lai sāktu pārmaiņas.
Mana atteikšanās.
Beidz! Beidz! Ko tu dari?
Nost no viņa!
Tamakti Džun!
Ko tu izdarīji?
Paldies par tavu dienestu!
Sibeta, nē!
Ko tu esi izdarījusi?
Magra, kad suns iekož,
tad, lai cik tas reiz būtu bijis uzticams,
lai kā tas tev patiktu, tas ir jānobeidz.
- Tu mūs abas esi nogalinājusi. - Diez vai.
Viņa armija ārā gaida, un, kad viņi uzzinās...
Nē, nē, nē. Ne viņa armija.
Viņš to tikai bija aizņēmies.
Un viņi izdzirdēs patiesību,
ka viņa vainas sajūta par man nodarītajiem ievainojumiem bija pārāk liela.
Viņš atņēma sev dzīvību, kā senās paražas to prasa.
Uzticams kalps līdz galam.
Protams, ja mēs ar tevi stāstītu pretējus stāstus,
tas patiesību tikai apēnotu.
Sāktos apjukums, haoss, un tad, jā, droši vien mēs abas pazaudētu galvu.
Vai arī mēs izejam no šejienes kopā
un nododam vēsti, kurā es paskaidrošu,
ka šajā krīzes brīdī kareivjus vadīšu es ar savu māsu pie sāniem.
Pirmo reizi savā valdīšanas laikā es ņemšu vērā viņas padomu.
Nebaidies!
Es esmu te.
Esmu tepat.
Tik daudz kas mainīsies.
Nost! Laid vaļā! Laid!
Nomierinies, Kofun!
Ko tu izdarīji ar manu māsu?
Ar tavu māsu viss būs kārtībā.
Tu atdevi viņu trivantiešiem.
Trivantieši nav tie briesmoņi, no kuriem tevi mācīja baidīties.
Ja viņi nebūtu mani partneri,
šo vietu, manu ģimeni, karaliene jau sen būtu iznīcinājusi.
Ar mūsu redzi un trivantiešu armiju
mēs varam pieveikt karalieni uz visiem laikiem.
Būs vajadzīgi gadi,
bet drīz mēs komandēsim spēcīgāko armiju šajā kontinentā.
Mūs vairs nevajās kā suņus, bet uzlūkos kā dievus.
Taču būs vajadzīgi upuri.
Kofun, mans dēls! Es...
Es neesmu tavs dēls, tu vājprātīgais mūdzi!
Aizver muti!
Tu neesi pelnījis to svētību, kas tev dota.
Izvediet viņu pa sētas eju! Negribu, ka bērni viņu redz.
Man ļoti žēl.
Tevi izvedīs ārā no šejienes. Tad vari būt brīvs.
Kas ar manu māsu?
Kas ar manu māsu? Kas ar manu māsu?
Noved viņu lejā un sagatavo pieliekamo!
Gaidi manu zīmi!
Es negribu, ka bērni viņu dzird.
- Hei! - Hei! Hei!
Tēt, tev pa labi. Tev pa labi.
Tev pa kreisi!
Priekšā! Priekšā!
- Esam klāt? - Jā, esam klāt.
Džerlamarel!
Kur tu esi?
Tu taču neslēpies no manis, ko?
Vai tu mani redzi?
Jo es tevi saožu.
Slēpies savos mēslos kā tāda žurka.
Vai šis ir tavs Apgaismības nams?
Te nav koku.
Nav gaisa.
Tikai pretīga puvekļu smaka.
Tava redze un visas tavas zināšanas ir sērga, kas iznīcināja tavu cilti.
Bet jūs neko nejūtat.
Jūs, muļķi, neko nezināt.
Nāc ārā un cīnies ar mani kā vīrs, tu gļēvuli!
Baba Vos! Tam tā nav jābūt.
Tu atdevi manu meitiņu trivantiešiem.
Tā nav mana vaina, bet tavējā.
Ģenerālis viņu gribēja tikai tāpēc, ka domā, ka viņa ir tava meita.
Kāds ģenerālis?
Īdo Voss.
Īdo.
Tavs brālis.
Un tu viņu nupat viņam atdevi?
Man nebija izvēles.
Kāds cilvēks 17 gadus gaida savus bērnus tikai tādēļ, lai viņus nodotu?
Es cīnos par visu cilvēci! Tas prasa upurus!
Tie ir mani bērni. Tu viņiem nodarīji pāri!
Tie nav tavi bērni.
Viņi tika radīti, lai piepildītos tas, ko tu nespēj saprast.
Vai tiešām?
Es noraušu tavu sasodīto galvu!
Nē.
Tu draņķi! Draņķi!
Tu taču nedomā, ka vari mani uzveikt.
O, tik stulbs nu esmu.
Kur tu esi? Sasodītais gļēvulis.
Tas ir seno laiku ierocis.
Daudz iedarbīgāks nekā jūsu bultas un zobeni.
Es zinu, kas ir pistole.
Ierocis, ko izvēlas vīri bez pautiem.
Tu nevari uzvarēt, Baba Vos.
Tu dzīvo mūžīgas tumsas pasaulē.
Es piederu nākotnei, bet tu un tev līdzīgie ir jāatstāj pagātnē.
Ak nē! Nu tu esi manā pasaulē.
Kur tu esi?
Visur.
Neviens nekur neiet, līdz es atgriezīšos!
Es saožu tavas asinis, Džerlamarel.
Ja?
Un tavas bailes.
Vai saod savējās?
Tu palēnām noasiņosi.
Sajutīsi, kā no tevis iztek dzīvība.
Gļēvuļa nāve.
Lēna un slapja.
Čet-čet.
Paskaties uz mani!
Tu pats esi vainīgs.
Paga, paga!
Lūdzu, lūdzu! Nē!
Kofun?
Jā.
Tev viss kārtībā?
Nē.
Raganu mednieks ir miris!
Viņš tāds bija pēdējais.
Karavīrs, kam ir godaprāts, lai saprastu,
ka tad, kad ir pievīlis savu karalieni, karalisti,
dievus un pats sevi...
viņam nav citas iespējas kā iet karavīra nāvē -
tā, kā to prasa tradīcija.
Varonis līdz galam.
Mums tas uzliek par pienākumu
dzīvot tā, lai būtu viņa cēlā upura cienīgi.
Tāpēc mēs dodamies tālāk.
Mēs uzcelsim sev jaunu pasauli.
Pasauli bez grūtībām.
Pasauli bez trūkuma.
- Pasauli bez... - Pasauli bez bailēm.
Pasauli bez naida.
Pasauli bez māņticības.
Iesim jaunu ceļu, kādu nekad vēl neesam gājuši.
Un šajā jaunajā pasaulē, ko Tamakti Džuna upuris ir darījis iespējamu,
raganu mednieki var nebūt vajadzīgi. Nemaz.
Seržant, dodamies uz Lavandu ceļu!
Tas bija interesanti.
Pasaule bez raganu medniekiem nozīmētu pasauli bez raganām.
Mēs sameklēsim manu ģimeni.
Tas nav apspriežams.
Un, kad atradīsim, es nepieļaušu, ka mūsu armija viņus sauc par izbēdzējiem.
"Mūsu" armija?
Vai tad nav?
Tātad ceļš uz priekšu ved uz redzīgu karalisti.
Tad laikam man vajadzēs redzīgu karali
šādā pasaulē, lai dod man redzīgus bērnus.
Tā kā Džerlamarels mani reiz ir atraidījis,
tu vari saprast, kāpēc es negribu to atkārtot.
Ko tu gribi teikt?
Pastāsti man par savu dēlu!
Čet-čet.
Ko tu redzi, dēls?
Dieva kaula torņus.
Vairāk, nekā jebkad esmu redzējis.
Tur ir dūmi.
Perisa!
Viņa ir te.
Iesim pēc tavas māsas!
Tulkojusi Inguna Puķīte