Я вас шукав...
Покажіться – і село виживе.
Відьмаки втекли.
Звістка від Джерламарела.
Ця звістка для очей.
«Мої любі діти.
Річка – це перший крок вашого довгого повернення до мене».
У мене дещо зникло.
Дещо важливе для мене. Треба її забрати.
Я знаю, хто вкрав наші речі. Подивися.
Про вас шепочуться.
Хто шепочеться? Леді Ен? Лорд Дюн?
Її смерть має бути ненасильницька –
ні крові, ні зброї.
Я вирішила, що не помру за це місто. Місто помре за мене.
Джерламареле, ти не прийшов до мене.
Тому я йду до тебе.
Чет-чет!
Чет-чет-чет!
СЛІПОТА
Ось ти де.
Бачиш, що сталося.
Бачиш, що я накоїла.
Твоя історія закінчилася.
Усі ви... Я її закінчила.
А моя щойно починається.
Прощавай, батьку.
Я завжди тебе любила... навіть якщо ти не любив мене.
Будь ласка, моя королево.
Бог нас покинув.
Ми паянці. Ми святі. Ми обранці.
Іди, песику.
Хороший песик.
Звір спав надто довго.
Тепер він прокинувся.
У нас усе попереду...
усе важливе.
Дякую.
Що я зробила?
Дала мені час побути на самоті.
Не питала про те, на що я не можу відповісти.
Що такого важливого в якихось прикрасах, подарованих батьком,
що ти ризикуєш життям дітей, життям чоловіка...
аби отримати їх назад?
Я впевнена, якщо там прихована якась таємниця,
ти б спочатку розповіла їм, а вже потім мені.
Хоча я скажу...
що є й інше питання...
Останнім часом я ніяк...
не можу викинути його з голови.
Яке питання?
Коли ти в нас з'явилася...
пам'ятаєш, що сказав мені Джерламарел, перш ніж піти?
Не пам'ятаю.
Він сказав: «Будь обережна».
Тієї миті й надалі
я вважала, що він має на увазі...
«Бережи жінку, яку я кохаю, і дітей, яких вона скоро народить».
Його слова були для мене як камінь...
як непорушна опора всі ці роки.
Та стільки всього змінилося, відтоді як ми покинули водоспад
і попливли по річці...
Я замислилася, може, я не так зрозуміла, що він мав на увазі.
А що він міг мати на увазі?
Щойно твій чоловік і діти
пішли неозброєні, наражаючись на небезпеку, бо ти так сказала.
Вони майже не вагалися.
Так само як і ти.
Я відчуваю, що відколи ми почали подорож, у тобі щось зростає.
Щось у твоєму голосі, у твоїй поведінці, Маґро.
Щось грізне.
Щось темне.
Я та сама людина, яку ти знала все життя.
Я розумію твоє збентеження і терплю твою цікавість.
Але, будь ласка, не кажи, що мій чоловік чи діти в небезпеці
через мою нечесність.
Чи що я до них байдуже ставлюся.
Візьми мене за руку.
Помолися зі мною...
щоб вони вернулися живі й неушкоджені.
Здається, тут сліди.
Де?
Це смішно.
Що ви чуєте?
Нічого.
Я чую наспівування.
Так.
Багато людей наспівують.
Вони йдуть звідси.
Наспівування? Хто наспівує?
Мугикання.
Що це?
Опайол. Сміттярі.
Тут нікого немає. Здається, усі пішли.
Це не так.
Вони ходять уночі, а вдень сплять.
Це вони вкрали наші речі.
Скоріше за все, вони там.
Але я не знаю, скільки їх.
Мабуть, набагато більше, ніж нас.
- Точно. - Ми не повернемося назад.
Ще я гадаю, вони не такі неозброєні, як ми.
Хоча речі твоєї матері важливі,
упевнений, вона не хоче нам смерті.
Я теж.
Та я можу збігати туди-сюди, ніхто мене й не помітить.
Ніхто сам не піде.
Я мушу піти сама.
Мене не спіймають.
Прослизну туди й назад.
Ти казав, що вони, мабуть, сплять.
Якщо розбудиш одного, прокинуться всі.
Тоді я їх уникатиму.
Мама знала, як важко нам буде це знайти,
але все одно нас попросила.
Чи ми не віримо, що вона розуміє, як це важко?
Невже вона не в змозі на таке зважитись?
Гаразд.
Ви лишайтеся тут.
Коли що – я вас покличу.
Я мушу спробувати.
Це жахлива ідея.
Треба було її не пускати.
Як?
Вона б пішла і заради нас.
Ми б її не зупинили.
Якщо чесно, я думаю, ми тут ні до чого.
Щойно мама згадала її батька,
її зв'язок з ним,
Ганіва для себе вирішила.
Навіть не треба було вирішувати. Це було неминуче.
Думка про далекого батька,
про шанс зустрітися з ним,
це просто...
це для неї занадто.
І я боюся, що це буде не...
О ні.
Ганіво!
Ганіво.
- Вона ще дихає? - Так.
- Куди вона поранена? - Я не бачу.
Тату!
Стривай. Ні.
Ні. Стій! Ти не знаєш, хто це!
Мені начхати, хто це.
Його груди.
Торкнися.
Вставай.
Він бачить.
Тут так порожньо.
Я народилася під звуки двигунів...
грому, сили...
важливості.
Я все життя купалася в них.
Я ніколи не їздила зі столиці так далеко, де їх не чути.
Мені завжди було цікаво, як звучить світ, коли від'їжджаєш трохи...
далі.
Виявляється, він звучить ніяк.
Як неймовірно нудно.
Послухайте воду, королево.
І вітер.
Може, якщо ви прислухаєтеся, він вам розповість таємницю.
Тут немає таємниць.
Тут не обмінюються інформацією.
Не діляться плітками.
Немає сили, немає страху.
Нічого немає.
Невже в житті цих людей
не відбувається нічого цікавого?
Мабуть, Ваша величносте.
Цього вимагає подорож,
та, гадаю, я не стану такою людиною.
Гадаю, я зовсім до цього не пристосована.
Я хочу їсти.
Я хочу їсти!
Я готова обідати.
Знайшли яйця? Зараз сезон.
Кучер?
Я чую, що вогонь гасне. Ти знайшов їжу?
Кучер, де ти?
Розпали вогонь, він гасне від диму.
Кучер!
Кучер! Відповідай, чорт забирай!
Найрі!
Найрі.
Найрі!
У мене є все, що захочете.
Є персні. Є божа кістка.
Така м'яка.
Делікатні пальці.
Не треба перснів.
Ні божої кістки.
Ми візьмемо тебе.
Найрі?
Найрі!
Мамо, це ми.
Ганіво.
Іди сюди.
Ти знайшла?
Дякую.
Вас четверо.
Хто наш новий друг?
Його звати Бутс.
Єнот ховається.
Ця істота вкрала наші речі.
Так.
Але він не знав, хто ми, і не мав вибору.
Дозвольте мені пояснити.
Гаразд.
Коли Джерламарел нас покинув,
пішов до Дому просвіти, як обіцяв...
Видно, він пішов не прямо туди.
Він зупинився на зиму.
Познайомився з опайол.
І прожив серед них рік.
Рік?
Але... коли народилася його дитина...
він продовжив подорож.
Ця дитина – Бутс.
Бутс – син Джерламарела.
Наш брат.
Коли Джерламарел продовжив подорож...
опайол ставилися до Бутса як до раба.
Примушували його копирсатися на смітниках і красти для них.
Коли опайол почули, що сюди йдуть відьмолови,
вони втекли в пошуках безпечного місця.
І покинули його тут напризволяще.
Дитино!
Ти пропонуєш взяти його з собою?
Так.
Ми не лише будемо ставитись до нього добре, а не як до тварини...
він не лише нам допоможе, бо він вправний боєць...
Він бачить.
Невже?
Так, він бачить.
Ви з братом змовилися?
Чому всі так поводяться?
Він нам рідний. Ми його не покинемо.
Я питав те саме.
Висловив ті самі побоювання.
І?
І якби я це заборонив, Періс,
то уже б тобі це сказав.
Хіба ні?
Що ви ще про нього знаєте?
Крім того що він вправний злодій.
Ви йому довіряєте?
Про мене ніхто так не дбав, як ви дбаєте одне про одного.
Щоб бути з вами,
зроблю все, що ви попросите.
Хай іде з нами.
Почнемо збирати армію зрячих...
якщо нові рекрути готові принести присягу
єдиному серед нас генералові.
Присягаюся.
Ні. Покажи нам.
Чудовий день.
Твоя мовчанка цікавіша за її мовчанку.
Знаєте, я буду поруч, коли вам переріжуть горлянки.
Нагадуватиму, яку жахливу помилку ви сьогодні зробили.
Я так часто розлучався з тобою
і боявся, що це востаннє.
Не будемо цього більше робити.
Я тобі мало розповідала...
про свого батька.
Я тебе ніколи не питав.
Мене не цікавило твоє походження.
Знаю. А мене – твоє.
Він подарував це мені, коли вмирав.
Це було в його сім'ї, скільки він пам'ятає.
Відкрий.
Усе заради цього.
Мабуть, ти його дуже любила.
Він був хорошою людиною.
Доброю, мудрою.
Думаю, ти б йому сподобався.
Не загадуймо так далеко.
Жаль, я його не знав.
Може, колись розповіси про нього.
Я б з радістю.
Кофун має рацію.
Треба йти звідси.
Звісно.
Цей хлопець, Бутс...
ти йому не довіряєш?
Я ще довго не довірятиму новим людям.
Розумію.
То чому ти дозволив його взяти?
Приємно чути, що я мав вибір.
Я серйозно.
- Знаю. - Чому ти не заборонив?
Бо вони в кінці подорожі...
зустрінуть нового батька.
І я не дам їм ще одну причину йому радіти.
Кофун розуміє наш вибір.
Завжди розумів.
Не бере близько до серця.
А вона...
Я не хочу її втратити.
І не втратиш.
Так.
Я тебе кохаю.
Вони мене не люблять, так?
Вони перелякані
й розгублені.
Але вони добрі люди. Вони отямляться.
Тебе вони люблять?
Що ти сказав?
Вони на тебе кричать.
Сумніваються в тобі, принижують.
Мій народ завжди так ставився до мене.
Чому ти мусив носити маску?
Вони сказали, що я несхожий на них.
Не чоловік, а щось інше.
І маска має про це нагадувати.
Мої рідні мене люблять.
Не завжди мене розуміють,
але я й на секунду не сумніваюся, що люблять.
До тебе неправильно ставилися.
Ти вартий кращого.
Та я клянуся...
Тепер ти один з нас.
Тебе більше ніхто не кривдитиме.
Твоя мати.
Думаєш, вона зможе полюбити ще одну дитину,
так само як тебе з братом?
Може, не одразу.
Для неї це складно.
Але...
у матері найдобріше серце з усіх, кого я знаю.
Вона чинить правильно.
Завжди чинить правильно.
- Чому ти так довго беріг таємницю? - Як ти це робиш?
Роблю що?
Підкрадаєшся до тих, хто можуть тебе побачити.
Я не підкрадалася. Може, ти просто був неуважний.
Відповіси мені?
Ти про що?
Яку таємницю?
Ти так довго її беріг, що вже не вважаєш таємницею.
Чому ніхто з алкенні не знав...
що ти зрячий?
Судячи з їхньої реакції, коли з'явився відьмолов,
батьки вчинили мудро,
приховавши цю інформацію.
Баба й Маґра мусили жити серед алкенні.
Вони берегли таємницю, щоб захистити вас.
Щось таке.
Знаєш, як воно – спостерігати за людьми,
які не знають, що за ними спостерігають?
Вони беззахисні перед тобою.
Ти можеш зберегти їхні таємниці.
А можеш розповісти ворогам.
Ти можеш напасти на них...
а вони не знатимуть, хто це зробив,
як і чому.
Ти можеш змінити їхнє життя.
Перервати життя...
з якоїсь причини...
чи зовсім без причини.
Так поводяться боги.
Ти можеш не знати, як це,
бо не користуєшся цією силою на шкоду іншим.
Так тебе навчили батьки.
Та я знаю.
І підозрюю, що й Джерламарел теж знав.
Мені вона допомагала ходити тінню за людьми.
А Джерламарел...
зробив дитину й покинув у тих людей.
А ти тут до чого?
Мені смішно, що ти можеш бачити, але так мало помічаєш.
Де я?
У Місті Черв'яків.
Де я?
Друзі мої.
Що ви мені притягли?
У мене є кінь. Його треба напоїти.
Я втомилася. Мені треба спати.
Я цілий день їхала.
Потрібна олія для дупи і покоївка, щоб намастити.
Як висплюся, то поговорю з вами.
Ви помилилися...
Витончені пальці.
Ви молодці. Дякую вам. Вона... чудово підійде.
Шовкопряд – дивовижне створіння.
Знаєш чому?
Спочатку він такий маленький, невинний, невибагливий.
Та за своє дуже коротке життя
він створює таку гарну, таку ідеальну речовину,
що найбагатші на світі чоловіки,
які можуть одягатися самі й одягати дружин і наложниць
у що захочуть,
обирають... це.
А коли його життя закінчується і він більше не приносить користі,
він доживає свої дні у гротескному вигляді.
Крилате створіння, що хоче літати,
але не може.
Порожня, використана оболонка,
що хоче померти.
Ти з ним близько познайомишся.
Ти почнеш його розуміти.
Друже мій, я тобі тут не потрібна.
Я в житті не бачила черв'яка.
Можливо, якийсь час тобі буде весело.
Та незабаром ти пошкодуєш!
Невже?
Цікаво, хто ти, щоб таке заявляти.
Ніжні руки, незвиклі до роботи.
Нахабний рот, якого ніхто не затикав.
Багата жінка...
звикла до влади, чи, може, до влади свого чоловіка.
Але звідки?
Його недавно привів сюди загін відьмоловів.
Коли він нас розпитував,
його акцент нагадав мені часи в Канзуа,
де я продавав різні речі багатим людям, у яких повно грошей.
Твій акцент нагадує мені те саме.
Гадаю, ти шляхетна жінка.
Може, навіть радниця тієї сучки-королеви.
Утім, це неважливо.
Тут ти будеш така, як і всі, чи, може, навіть гірша,
бо всього треба вчитися спочатку.
Якщо старанно працюватимеш, житимеш добре.
Якщо спробуєш утекти, далеко не втечеш, а наслідки будуть...
неприємні.
Ти цікава.
З нетерпінням чекаю часу, коли ми поспілкуємося.
Вислухай мене...
Джерламарелю.
Кофуне?
Так. Я тут, тату.
Човен вільний?
Він не на якорі, але застряг.
Тобто як застряг? Де застряг?
Зараз відплив.
Що нам робити?
Доведеться чекати ранку.
Іди.
Біжи.
Ідіть.
Тікайте.
Вони сюди не проберуться?
Проберуться. Але повільно.
Я їх чую.
- Ганіво. - Так.
Візьми матір і Періс і знайди їм схованку.
Я тебе люблю. Іди.
Вони всюди.
Тату, я боротимуся з тобою.
Так, сину.
Будьте тут.
Усе буде гаразд.
Маґро?
Баба Восс?
Де мама? Що сталося?
- Вона зникла. - Ганіво!
- Ганіво. - Ні.
Баба, я тримала її за руку.
Вони її схопили?
Ні, вона відпустила мою руку.
Вона прошепотіла мені: «Бережи себе».
Мамо?
Мамо!
Тамакті Джун!
Чуєш мій голос, відьмолове?
Ти мене чуєш?
Говори.
Відьмолове...
ти мене чуєш?
Я чую голос мертвої жінки.
То слухай уважніше.
Візьми мене за руку.
І говори.
Слава...
принцесі Маґрі...
з дому... Кейна.
Уклоніться!
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк