До свята кілька днів ходу.
Кофуне. Ми побачимо світ.
Ми привели на страту відьом.
Відьмолов нас не піймав, але його послання почули.
Де Кофун?
Допоможіть! Ганіво!
Я ЖИВИЙ ІДІТЬ СТЕЖКОЮ
- Кофун залишив послання. - Звідки ти знаєш ці слова?
Зі скрині знань, мамо.
Ми її відкрили. Навчилися читати й писати.
І прочитали всі його книжки.
Твій син!
Послання.
Воно попливе за течією через десятки долин.
Новини з Сонячної могили, Ваша величносте.
Це ще не кінець.
Чет-чет!
Чет-чет-чет!
СЛІПОТА
Нарешті прийшли по відьом!
До того як ми прийшли,
у вас був шанс видати відьом,
та вони вас усіх заворожили.
Тепер настав час покаятися.
Позбудьмося їх!
Це вони винні в усіх небезпеках, з якими ми зіткнулися,
і вони мусять за це відповісти!
Усі знають...
До річки...
що ви завжди були нашими справжніми ворогами!
Тримайте їх! Не відпускайте!
Не дайте їм утекти!
Обміняємо їх на наше життя.
Я його тримаю!
Відійдіть! Відьмак схопив мене за горло!
Треба йти негайно.
Відведи їх до річки.
- Хай чорти пройдуть! - Арка!
Скоро ми їх позбудемося!
Матал!
Іди.
Іди з ними. Живи.
Я тебе люблю.
Матал.
Що вона робить?
Лук?
Я піду з тобою.
Іди за мною!
Кофуне.
Я тобі не потрібен.
Відпусти мене.
Він вартий смерті.
Ні.
Якби я справді був чортом, я б з радістю це зробив.
Та ми не таке плем'я.
Я Тамакті Джун.
Генерал відьмоловів королеви Кейн і Святих хранителів Паяну.
Нарешті, відьмолове, ви прийшли врятувати нас.
На коліна.
Що?
Усі ви.
В обмін на ваше життя...
видайте дітей Джерламарела.
Ми, алкенні, добрі люди.
Мирні люди.
Будь ласка...
Відьмолове, будь ласка.
Відьмаки пішли.
Поки не доведено протилежне...
ви всі відьмаки.
Святий хранителю!
Це Ґетер Бекс!
Відьмаки втекли!
За мною!
Стій. Тут не вийти.
Ні, хлопче. Тут ми спустимося.
Дивися.
Тату.
Ти це зробив? Сам?
Я можу те, що й Джерламарел, тільки більше.
Що це? Що внизу?
Свобода, мамо.
Тато побудував човна.
Сину.
Коли ти це зробив?
Коли міг.
Багато можна встигнути,
поки не розплющиш очі зранку.
Навіщо?
Як і ти, я надіявся, що цей день не настане.
Але ти готувався?
Так. І тому ми доживемо до завтра.
Ті, що втекли...
там хтось був будівельником?
Був. І дуже майстерним.
Хрест.
- Тату. - Знаю. Я їх чую.
Дай мені меча.
Вони попереду. З обох боків.
Ми рухаємося тихо.
Я вас шукав...
усе життя.
Я був поруч, коли ви народилися.
Я чув ваші перші крики.
І відтоді я присвятив життя тому, щоб знову вас знайти.
Я вбив стільки людей, щоб знайти вас.
А тепер...
що далі?
Поблизу є село, де повно ваших родичів,
які на колінах просять у мене помилування.
Може, вам вдасться його для них купити.
Говоріть.
Щоб я почув звуки ваших голосів –
уперше відтоді як ви були немовлятами.
Явіть себе.
І я вас відведу до вашої королеви.
Зробіть це...
і село виживе.
Ні?
Рятуйте!
Ні!
- Баба! - Маґра.
Стривай, мамо.
Ні!
Мамо!
Пливіть!
Арка!
Що нижче по річці?
Можна їх догнати?
Я пробитий.
Що попереду?
Може, ми врятуємо тебе.
Відкриті, глибокі води.
Швидка течія.
Ти їх не спіймаєш.
Допоможи мені.
Отак. Менше мучитимешся.
Повертайтеся в село. Убийте їх усіх.
Геральде.
Звістка для королеви Кейн.
Відьмаки втекли.
Новини від Тамакті Джуна.
Він знайшов відьмаків?
Так. Але вони від нього втекли.
Знов утекли від нього?
- Як? - Він не каже.
Тож ми мусимо гадати
або самі щось придумати.
Леді Ен,
коли боже полум'я опікає твою шкіру, ти звинувачуєш бога чи себе?
Ні те, ні те, королево.
Звинувачую покоївку, що не заслонила мене.
Богів звинувачувати не можна. Вас ніхто не звинувачує.
Та, може, це означає, що Тамакті Джун має вернутися.
Ні.
Але для такої подорожі Тамакті Джуну потрібно більше солдатів.
Величність, прошу...
Пошліть ще. Пошліть усіх.
Це батьки й матері,
чоловіки й жінки,
дочки й сини.
Рідні страждають через їхню відсутність.
Вони втомилися від цього... даремного хрестового походу.
Вони не можуть цього зрозуміти.
Святі машини теж стогнуть, Ваша величносте.
Самі боги цього не розуміють.
А ти розумієш, що кажуть боги?
Так! Вони кажуть: «Годі!» Годі!
Ось...
наша стародавня конституція.
«Монарх керує парламентом,
і монарх правитиме до смерті».
Я не почуваюся хворою.
Ваша величносте, так каже народ Паяну.
Який ти трясеш, як грушу.
Простіше кажучи, ви шукаєте відьом уже ціле покоління.
Але не знайшли жодної.
Ви пожертвували нашою армією,
спустошили нашу скарбницю.
А доказів присутності злих сил досі немає.
Тільки...
чоловік, якого ви колись кохали і який від вас утік.
Кажуть, ми народ, яким править розбите серце.
Звістка від Джерламарела.
Звістка, яку треба передати дітям, коли вони будуть готові нас покинути.
Ця звістка для очей.
Ще несподіванки від Джерламарела?
Я дала йому слово,
що передам її не раніше, ніж вони будуть готові.
Це остання звістка від нього.
Остання обіцянка, яку я дала йому.
Ми впевнені?
Так, упевнені.
Починай.
«Мої любі діти.
Річка – це лише початок.
Перший крок вашого довгого повернення до мене.
Пливіть по річці до лаванди.
Великого лавандового шляху».
Лавандовий шлях існує.
«А потім ідіть лавандовим шляхом до Дому просвіти.
Там я побудую нове королівство.
Яскраве світло у світі темряви.
Колись ви прийдете до мене і дізнаєтеся те, що знаю я.
І поширите це знання у найтемніші куточки світу».
- «Хто має очі, хай іде за мною». - «Іде за мною».
ХТО МАЄ ОЧІ, ХАЙ ІДЕ ЗА МНОЮ
І що? Просто пливти по річці? Як довго?
Він залишить нам знаки.
- Ми зможемо. - Невже?
Хіба у нас є інший вибір?
Вибір є.
Послухайте мене.
Подивіться на мене.
Що довша подорож,
що більші труднощі,
то більше вона змінить тих, хто це витримає.
Така подорож...
Ті з нас, хто виживе,
боюся, наприкінці не впізнають одне одного.
Яку відповідь дасть нам Дім просвіти,
якщо ми не будемо впізнавати себе?
Я зважатиму на результати нашого голосування, але послухайте.
Ми можемо жити як раніше.
Утекти далеко від відьмолова,
який, скоріше за все, продовжує переслідувати нас.
Ми можемо втекти туди, де він нас не знайде,
і прожити життя тихо, мирно
і разом.
Мамо, не знаю, чи я зрозумію, хто я насправді така,
поки не дізнаюся, звідки я.
А цього я не дізнаюся, доки не познайомлюся з Джерламарелом.
А ти?
Навряд чи мені судилося ховатися від світу.
Навряд чи я зможу не звертати уваги на правду,
бо боюся того, що вона значить.
Зрозуміло.
Проголосуймо?
Хто за те, щоб піти від річки і знайти сховок?
Чет-чет.
Хто за те, щоб іти по слідах Джерламарела?
- Чет-чет. - Чет-чет.
Чет-чет.
Бракує ще одного голосу.
- Ні. - Ми одне плем'я, Ганіво.
Ми одне плем'я.
Ми.
Ми були разом з самого початку.
Я згоден з Періс.
Тепер тільки ми лишилися з народу алкенні,
і Бов Лаєн має цей зв'язок.
Алкенні були готові видати нас відьмолову,
щоб урятувати собі життя.
Це правда.
Але вони тебе навчали, годували,
любили й дружили з тобою.
Перевернули своє життя, щоб вас урятувати.
І за першої нагоди вони нас усіх зрадили.
Нас тут шестеро, усіх буде почуто.
Ні.
Вона тут абсолютно ні до чого.
Ганіво.
Я голосую за те, щоб пливти.
Я підтримую Ганіву й Кофуна.
Арка, Матал, мама...
Після стількох жертв не можна зупинятися.
Тоді ми вирішили.
Генерале!
Доповідай.
Добрі новини, генерале.
Край попереду підступний, але пройти можна.
Колона зупиниться на пів дня, поки ми все розвідаємо.
Ніхто не зупиниться, поки ми всі не повмираємо
або не знайдемо дітей Джерламарела. Зрозуміло?
- Зрозуміло. - Добре.
Тож уперед!
- Це треба зробити. - Вбити королеву?
Богиню?
Хто тут у це ще вірить?
У що ми віримо, не має значення.
Люди на нижніх стінах вірять і досі.
- Якщо ми позбудемося... - Позбудемося богині, вони повстануть.
- У нас є солдати. - Мало.
Тоді не ми повинні її позбутися.
Якщо навіть ми боїмося, то хто це зробить?
Бог має убити бога.
Її смерть має бути ненасильницька – ні крові, ні зброї.
Ніби не від людської руки.
Тоді люди з нижньої стіни
почують, що їхню королеву покарала божа сила.
І скажуть: «Це справедливість».
Я надто милосердна.
Можна помолитися.
Я молюся лише за правду.
Що ти чуєш?
Про вас шепочуться.
Хто шепочеться? Леді Ен? Лорд Дюн?
І вони, і інші.
Назви імена.
Усі, моя королево.
ХТО МАЄ ОЧІ ХАЙ ІДЕ ЗА МНОЮ
- Нащо ти це зробила? - Що зробила?
У тебе не було причин іти з нами.
Якби голосувала проти, то не йшла б.
Їх немає.
Нікого немає.
Що мені ще було робити?
Все одно ти обрала важчий шлях.
Небезпечніший. Але чому?
Я не дуже добре знаю тебе й твою сестру.
Не так, як інших селян.
Бо лише за нами ти не могла шпигувати.
Я знаю, що ти Тінь.
Я не знаю всіх ваших таємниць...
але про злобу твоєї сестри знали всі.
Я так проголосувала, бо...
Не знаю, що це змінить, і я сьогодні вже втомилася боротися.
Вона не зла.
Тобто вона не зла на тебе.
Просто їй дуже складно, вона старається як може.
Іноді це проявляється як злоба.
А хіба тобі не важко?
Дякую, що поговорив зі мною.
Зараз я хочу побути сама.
Допомогти?
Так. Я це зробив.
- Для Бов. - Гаразд.
Тобі й Ганіві.
Треба зупинитися на ніч.
Їй треба відпочити біля вогню.
Так.
З тобою все гаразд?
Досі вона так зі мною не говорила.
Сперечалася – так.
Не корилася багато разів, але...
тепер було щось інше.
Якби в голосуванні була нічия і я б проголосував проти,
то не знаю, що б вона зробила.
Ми їм усе життя казали приховувати свою сутність.
Казали, що ніхто не повинен знати.
Ми не знали, ким вони мають стати.
А як знати їм?
Може, що далі ми будемо відпливати...
то легше їм буде дізнатися.
Ваша величносте? Моя покоївка передала вам запрошення?
Звісно передала, леді Ен.
Ваша величносте, ласкаво просимо.
Запах сексу і співи пташок.
Божественне поєднання.
Як сказано в запрошенні,
я маю для вас особливу приємність.
Усі не запрошені, вийдіть.
Нова пісня. Нова пташка.
Ви перша почуєте її в стінах палацу.
А хто розділить зі мною цю втіху?
Я, Ваша величносте.
З вашого дозволу.
Авжеж, лорде Дюн. Я знала, що це будете ви.
Ми думаємо, що ця нова пташка збилася зі шляху через бурю.
Мій ловець почув її спів на яблуні й зумів упіймати.
Його треба нагородити.
Як і вас, леді Ен і лорде Дюн, бо подумали про мене.
Ось наша нова гостя.
Я не чую пісні.
Кажуть, ця пташка співає, тільки якщо її взяти в руку.
Ваша рука буде перша.
Ну...
тоді відчиніть клітку, лорде Дюн.
Пташки тремтять, коли поряд люди. Я не чую тремтіння.
Мабуть, вона не боїться.
І я не боюся.
Увесь мій парламент згоден на мою смерть,
ціле паскудне місто хоче, щоб я померла.
Я вирішила, що не помру за це місто. Місто помре за мене.
Ти перша.
Зараз.
Ми далеко запливли.
Якщо пливти вдень, то все буде добре.
Хтось із нас має не спати вночі, стояти на варті й пильнувати вогонь.
Посидь зі мною.
Мамо...
Скажи. Яке воно, по-твоєму, буде?
Що буде?
«Там я побудує своє королівство», – каже він.
Ми ризикуємо життям, щоб туди дістатися.
Тож скажи мені.
Яке, по-твоєму, буде це королівство?
Ну...
Я думаю...
Це буде таке... місце, де ми все згадаємо.
Про те, як ми жили колись.
Про те, ким ми були.
Про те...
як застосувати ці знання, щоб покращити життя тепер.
Я думаю...
це буде таке місце, де...
я не буду дивачкою.
Де я зможу допомогти побудувати щось важливе...
і не ховати свого хисту.
Якщо твій тато побудує королівство, ти будеш принцесою.
Це не так.
Я зроблю все, що він попросить. Допоможу, чим зможу.
А ким у тому королівстві буду я?
Королевою.
Не думаю.
Зрячий король...
зрячі принц і принцеса.
А я незряча.
Я буду там чужа.
Усі казатимуть, що я слабка.
Я нікому не дозволю таке казати.
Знаю, що не дозволиш.
Для мене важливо дістатися до цього місця.
Але воно не для мене.
Воно для всіх нас.
Нам усім там буде краще. Я в це вірю.
Нам треба відпочити.
Гаразд.
Кофуне, мій меч зник.
Мій лук теж.
- Маґра. - Боу, перевір човна.
- Чет-чет. - Маґра.
- Я думав, ви не спали вночі. - Ходімо.
- Ми не спали. - Ходімо.
Тоді як це сталося?
Хтось пройшов по табору, нікого не збудив,
- і його ніхто з вас не бачив? - Не знаю.
Усе зникло.
- Допоможи мені. Треба пливти. - Ти йди.
Не можна пливти.
Ми мусимо.
У нас забрали лише зброю. Знайдемо нову.
- У мене дещо зникло. - Ходімо.
Що в тебе зникло?
Маленька торбинка. М'яка. Завбільшки як кулак.
Що в торбинці?
Дещо важливе для мене. Єдине, що лишилося від батька.
- Мій єдиний зв'язок з ним. Це... - Гаразд.
Це незамінна річ. Треба її знайти й забрати.
- Але, мамо, що це? - Це важливо.
Маґро, послухай.
Будь ласка, можеш...
Ні про що не питай. Просто допоможи знайти.
Кохана, ми беззбройні.
Ті, що приходили вночі, можуть вернутися.
І десь причаївся відьмолов.
Затримаємося – він нас знайде.
Тоді треба спішити.
Я не можу розповісти про свого батька і мої стосунки з ним.
Це складно.
Я думала, що ти зрозумієш.
Я мав таємниці від вас тільки заради нашої безпеки.
Ти мала таємниці від мене тільки для нашої безпеки.
Допоможи мені це зрозуміти.
Допоможи виправдати те, що ми наражаємо наших дітей на небезпеку.
Знаю.
Що такого важливого ти не можеш розповісти?
- Я знайду. - Ні.
Ганіво.
Вона вже знає все, про що ти питаєш.
Я знайду торбинку.
Якщо це річкові бандити, то до них пів дня.
Якщо опайол, то їх сотні.
Сотні не побачать мене.
Знаєш, яке щастя, що ми втекли від відьмолова?
Велике щастя.
Ще один бій, тепер без зброї?
Я не пропоную битися, тату.
Ті, що її взяли...
не здолають мене, бо не знають, де я.
Та ми й не знаємо, хто це. Треба принаймні зрозуміти...
Здається, я знаю.
- Що? - Здається, я знаю, хто вкрав наші речі.
- Що ти кажеш? - Подивися.
Що таке? Що ви бачите?
Скажи мені. Що?
Скажи мені.
Час настав, моя королево.
Чутки про салон леді Ен поширились.
На нижніх стінах почалися протести проти того,
що ви вбили улюблених лордів.
Варта стримує демонстрантів, але невідомо, чи надовго.
Моя королево?
Що буде далі?
Решта лордів радяться.
Якщо натовп їм повірить, невідомо, що вони зроблять.
Отче, чию силу ми відчуваємо, але не можемо торкнутися...
Я приймаю свою долю.
Дякую, що я змогла обрати час.
Джерламареле, ти не прийшов до мене, коханий.
Тому я йду до тебе.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк