EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Hallo.
Hallo! Hvordan har dere det?
Flott.
Takk.
Wow.
Ro dere ned.
Hold kjeft, for faen.
Takk. For en fin velkomst.
Jeg skal gjøre mitt beste i kveld.
Nå tenker dere: "Slapp av, vi får valuta for pengene bare av å se deg."
Hva? Du er en legende. Hold kjeft! Hva er han?
Jeg er ikke en gud.
Jeg er bare en vanlig fyr som går rundt og prater til folk,
litt som Jesus.
På en måte, bare bedre.
Vel, jeg dukket faktisk opp.
Takk og velkommen til mitt nye show, Humanity.
Vet ikke hvorfor jeg kalte det det. Jeg er ikke fan.
Jeg foretrekker hunder, naturligvis.
Hunder er bedre enn mennesker, ikke sant?
Hunder er fantastiske.
Våre beste venner.
De beskytter oss, fører oss.
Det finnes medisinske sporehunder
som lukter om du har...
...AIDS.
Jeg er ikke lege,
men nesene deres er tusen ganger mer sensitive enn våre, så de bare:
"Uff, du stinker HIV! Fy faen!"
Og så sier du: "Kan du lukte AIDS på folk?"
"Ja."
"Hvorfor luktet ikke du det på fyren jeg tok med hjem i går, jævla idiot?"
De klarte seg alene de første tre millarder år,
evolusjon og sånn.
Så kom vi på banen og begynte med selektiv avl.
Vi fikk dem til å gjøre jobber for oss.
Litt sterkere, raskere.
De er flinke på det de ble avlet opp til å gjøre.
De elsker den jobben.
De er genetisk programmert til å elske den adferden.
Men Rhodesian Ridgeback-rasen ble avlet opp til å jakte på løver.
Det må ha vært et sjokk for den da den fant det ut.
Vi har rasehunder i mils omkrets.
En diger parade.
Det står en kar i hvit frakk med en skriveplate.
Han sier: "Hunder!" De sier: "Hva da?"
"Hvem vil vite hvilken jobb de fikk?"
"Alle vil det."
"Greit, labradorer."
"Ja?"
"Liker dere å forsiktig komme tilbake med døde ender?"
"Ja?"
"Det er jobben deres."
"Fantastisk.
Det er yndlingsjobben min."
"Jack Russells?"
"Ja?" "Liker dere å løpe ned kaninhull?"
"Ja!" "Det er deres jobb."
"Fy faen. Beste dagen noensinne!"
"Minipudler?" "Ja?"
"Liker dere å bli båret rundt av eldre homoseksuelle?"
"Ja." "Det er deres jobb."
"Ridgebacks?"
"Yo!"
"Dere jakter på løver."
"At det var?"
"Dere jakter på løver."
"Drit og dra!"
"Jo, det gjør dere."
"Nei, det gjør vi ikke. Løver? Vi blir knust!
Kan ikke rottweilere jakte på løver?"
"De rister på babyer.
Flink gutt!
Flink gutt! Rist på den babyen, du.
Flink gutt!"
Takk.
Dette er mitt første stand-up-show på syv år, om man ikke teller Golden Globes.
Og det burde man ikke. Golden Globes er noe helt annet.
Helt annen atmosfære.
To hundre millioner seere.
Direktesendt.
Spennende.
Men når så mange ser på,
har det en bakside.
Alle er forskjellige, alle er en blogger.
Alle sier: "Jeg ble krenket."
"Hvorfor?"
"Han sa noe fryktelig."
"Han sa masse fryktelig."
"Ja, men det handlet om det jeg bryr meg om."
Det er tingen med krenkelser, det er personlig.
Jeg bryr meg ikke om represalier.
"Komiker i trøbbel."
Ikke sant?
Kjæresten min blir bekymret når hun leser ting.
"Hva har du sagt?"
"Ta det med ro. De kommer ikke hjem til oss. Drit i dem."
Jeg plager henne.
Jeg later som jeg skal si mye verre ting enn jeg hadde sagt.
Jeg må lage verre vitser
enn det jeg faktisk...
Bare for å skremme dama.
Når jeg er vert for Golden Globes, drar vi dit en uke i forveien.
Det er i LA. Vi flyr dit.
Jeg skriver vitser mens seremonien nærmer seg.
De kunngjør flere som presenterer. Jeg velger.
"Jeg har en bra intro for dem. Ja.
Mel Gibson? Jeg introduserer ham gjerne."
Rundt tre dager før sist gang
sa jeg til Jane: "Jeg har en bra intro."
Hun sa: "Hva da?"
"Bill Cosby hadde fått vår neste gjest til å sove på sofaen.
Ta vel imot Helen Mirren!"
Jeg sa ikke det.
Hun sa: "Du sier vel ikke det?" Jeg sa: "Nei."
Dagen etter lurte jeg henne igjen.
"Er dette for voldsomt?
Ikke engang Bill Cosby
har nok bedøvelse med seg
til å senke dette erkeflotte beistet.
Ta vel imot Melissa McCarthy!"
Jeg sa ikke det! Jeg hadde aldri...
Jeg hadde aldri sagt en sånn vits. Den er grusom.
Jeg sa det for å irritere Jane.
Jeg hadde ikke engang...
...tenkt på det...
...så ikke...
Selv på dagen, på vei til det røde teppet, i limoen,
sa jeg: "Jeg begynner med en morsom enkeltstrofe.
En gammeldags vits."
Hun sa: "Hva da?" Jeg sa:
"Hva fikk det døve, stumme og blinde foreldreløse barnet til jul?"
Jane sa: "Jeg vet ikke."
Jeg sa: "Kreft."
Jeg sa ikke det,
så dere blir krenket av en vits
som ikke finnes.
Jeg hadde aldri sagt det offentlig.
Til noen som betydde noe, iallfall.
Så, ikke...
Jeg bekymret ikke meg for om jeg krenket noen. Det skjer.
Den store kontroversen sist, var en Caitlyn Jenner-vits.
Twitter var rasende neste dag.
Jeg mener et par stykker som sa:
"Det var transfobisk."
Det var ikke transfobisk overhodet.
Det var en vits om en transperson,
men det hadde ingenting med det aspektet av hennes eksistens.
Og det er det andre.
Folk blander vitsens tema med målet. Det er ikke nødvendigvis det samme.
Jeg forteller vitsen, dere avgjør.
Det er direktesendt, så de sier:
"Deres vert av den 68. Golden Globes,
ta vel imot Ricky Gervais."
De klapper, alle skuespillerne smiler til meg.
Nervøst. Genialt, ikke sant?
Da sier jeg:
"Slapp av, jeg skal være snill i kveld.
Jeg har endret meg.
Ikke så mye som Bruce Jenner, da."
Så sier jeg: "Caitlyn Jenner nå, altså. Og for et år hun har hatt.
Hun ble et forbilde for transfolk overalt,
hun brøt ned barrierer
og knuste stereotypier.
Men hun hjalp ikke kvinnelige sjåfører..."
Det var en smart vits. Jeg skal si dere hvorfor.
Ikke sant?
Den har flere lag. Hør nå her.
Vitsens tema er stereotypier.
Jeg leker med ideen om stereotypier.
Jeg sier at hun er en ekte kvinne, som er en liberal og progressiv holdning.
Så om hun er en ekte kvinne,
gir jeg folk en gammeldags stereotypi.
Hun må være dårlig sjåfør, sant?
Vitsens målskive er en kjendis som drepte noen med bilen sin.
La oss ikke glemme det.
En kjendis som drepte noen med bilen sin,
løp hjem og tok på en kjole.
Det er...
...vitsens målskive.
Bare så det er sagt.
Ok?
Hun ble intervjuet en uke senere
på en pressekonferanse om et av hennes show.
Som nå er kansellert.
En reporter sa: "Hva synes du om vitsen til Ricky Gervais?"
Hun sa: "Kanskje jeg burde være vert av Golden Globes."
Og de tvitret det og @-et meg,
for de vil ha en kjendiskrangel.
Det var klikkagn.
Jeg bet på.
Selvfølgelig.
Jeg skrev tilbake:
"La henne være vert. Bare ikke la henne kjøre."
En annen nettside som var i rommet,
Entertainment Weekly,
tvitret en annen overskrift og @-et meg.
Overskriften lød: "Caitlyn bremser ned på stillheten om Ricky Gervais."
Jeg skrev tilbake: "Endelig. Hun bremser alltid for sent."
Kom med det.
Men jeg er en høyt ansett komiker.
Vitsene mine er nøyaktige,
og målene er rettferdige.
Så jeg sa til dem: "Hvorfor er det transfobisk?"
"Det handler om en transperson."
Det er latterlig.
Det er som å si at en vits om Bill Cosby er automatisk rasistisk.
Det kommer an på vitsen.
Men jeg er villig til å lære.
Jeg fant ut at min feil var at jeg "dødnevnte" henne.
Jeg hadde ikke hørt uttrykket
før dagen etter Golden Globes.
Og det var å si hennes tidligere navn
og anerkjenne at hun tidligere var mann.
Men hun var det!
Jeg så ham på OL!
Han var en tikjemper og alt.
Han var overalt!
Kulestøt og stavsprang.
Han vant en medalje! Han var berømt!
Han var på TV hele tiden.
En stor... berømt... mann.
Men en stor... Jeg vet ikke. Jeg bare gjetter. Han var stor.
Men jeg har lært.
Nå vet jeg at det er feil. Jeg hadde aldri "dødnevnt" henne nå.
Men for flere år siden,
da hun var... mann...
For flere år siden, altså.
Da gikk hun til legen
og banket på døren.
Legen sa: "Kom inn!" Dette er mange år siden.
Jeg "dødnevner" ikke henne nå, men dette er
et tilbakeblikk på før noen...
"Kom inn!"
Og han sa: "Hallo, Bruce Jenner." Fordi det...
...var det han het... da.
Dette var for mange år siden.
Legen sa: "Bruce Jenner, hvordan går det, din jævel?
Gamlefar. Hvordan har du det?
Kom hit, din kødd.
Går det bra, Brucie?"
Og Bruce Jenner... Det var det han het. For mange år siden.
Ikke sant?
Bruce Jenner sa: "Ikke så verst, doktor. Ja."
"Hva kan jeg gjøre for deg, Bruce? Har du det bra, gutt?"
Og Bruce Jenner sa... Det var det han het. Bruce Jenner sa:
"Se på den."
Legen sa: "Kom igjen, Bruce Jenner. Du kan reglene."
Han bruker hele navnet hver gang, av en eller annen grunn.
"Kom igjen, Bruce Jenner, din jævel. Du kan reglene.
Du kan ikke komme her og springe med staven din."
Bruce Jenner sa: "Det er ikke staven min. Det er min enorme penis."
"Siden det er penisen din, kan du komme inn her med den.
Men du burde lagt igjen kulene dine."
Og Bruce Jenner sa...
Det var navnet hans...
...i femteåtte år, tror jeg.
"Nei, det er ikke kulene mine, doktor, det er mine enorme testikler.
Det er der jeg lagrer testosteron og sæd, sant?"
Og legen sa: "Å ja. Det gir mening.
Jeg er en medisinmann. Du er en stor gutt.
Din kødd. Hvordan går det, gutt?
Du er stor, og da har du en stor
pikk... og baller.
De er vakre."
Høres kjent ut, hva?
"Du må være stolt av dem, Bruce."
Bruce sa: "Dette vil komme som en overraskelse.
Jeg vil kvitte meg med dem."
Og legen sa: "Hva? Hvorfor?"
"De er i veien." "For hva da?"
"Kjøring, for det første!"
Jeg prater med disse folka og sier:
"Jeg måtte si hennes gamle navn."
Det er vitsen. Jeg sier: "Jeg har forandret meg.
Ikke så mye som Bruce Jenner."
Så sier jeg vitsen. Men nei.
Dette er min andre feil. Hun ikke har forandret seg.
Hun har alltid identifisert seg som kvinne. Da er hun en kvinne.
Greit. Om du føler at du er kvinne, så er du det.
Jeg er ikke trangsynt og synes at alt det er vitenskapen som har gått for langt.
Faktisk mener jeg at den ikke går langt nok.
For jeg har alltid identifisert meg som en sjimpanse.
Om jeg sier det, så er jeg det.
Før operasjon.
Men...
Ikke våg å "dødnevne" meg. Ikke kall meg Ricky Gervais igjen.
Fra nå av heter jeg Bobo.
Jeg skal ta artjustering.
Jeg har kommet halvveis.
Jeg er lav, med korte bein og lange armer.
Jeg er krokrygget. Ryggen blir mer hårete for hver dag.
Jeg har hoggtenner.
Jeg elsker nøtter.
En gang var jeg i dyreparken, og folk så på meg,
så jeg begynte bare å onanere...
Så...
Jeg er en sjimpanse, sant?
Jeg er det om jeg sier det.
Jeg må leve som en sjimpanse i ett år.
Så tar jeg hormoner som gjør meg fin og hårete.
Det hadde vært fint.
Jeg skal være mannlig ape,
så jeg kan beholde alt det.
Mannlig, hetero ape.
Beholde dama.
Jane blir glad. Hun elsker meg, hun elsker sjimpanser, så...
Jeg tror det må være lettere
for en mann å bli en sjimpanse
enn for en mann å bli en kvinne, på mange måter.
Litt hår og en sånn overleppe.
I motsetning til å rive av pikken og ballene
og grave ut et hull...
Jeg er ikke lege!
Men det er...
...grunntanken.
Jeg vet hva jeg heller ville gjort.
Jeg sier ikke at sjimpanser er bedre enn kvinner.
Ikke sant?
Noen damer her?
Jeg ser dere ikke, men for meg er hver og en av dere
likestilte med en sjimpanse.
Jeg gjør alt det, hår og alt.
Jeg gjør alt det...
Jeg beholder evnen til å snakke engelsk.
I nødstilfeller. Jeg prater med Jane, hun sier: "Hva er det?"
"Hva er det, Bobo?"
"Du lot ovnen stå på! Det brenner!"
Om Caitlyn Jenner ble jagd av en ulv,
og det var et høyt gjerde, og hun hadde en lang stav,
så hadde hun gått tilbake.
Hun hadde hoppet over...
Lett.
Jeg hadde gjort alt det. Overleppe.
Gjort alt det, sant?
Jeg hadde vært en sjimpanse. Skikkelig sjimpet opp.
Jeg kunne brukt toaletter for aper!
Jeg hadde gått rundt og holdt Jane i hånda. "Kom, Bobo."
Vi holder ikke hender nå.
Vet ikke hvorfor hun henger på meg nå som jeg er ape.
Men vi vil være forelsket.
Matchende gensere, kanskje.
"Kom, Bobo." Forelsket. Bare to... Sånn.
Og om en trangsynt fyr i bil kommer forbi og sier:
"Det er jævlig ekkelt",
så hiver jeg bæsj på ham og løper opp et tre.
Og det er derfor den vitsen ikke er transfobisk.
Takk.
Så, menneskeheten.
Hva er menneskehet? Hva er vi?
Vi har vært innom det.
Vi er store aper.
Ikke metaforisk sett! Bokstavelig talt.
Vi er 98,6 % genetisk identiske med en sjimpanse.
Vi er nærmere sjimpanser enn sjimpanser er gorillaer.
Vi forlot vår felles stamfar for seks millioner år siden.
Vi har den samme livssyklusen som andre dyr.
Våre foreldre ligger sammen,
vi blir født,
vi vokser,
vi ligger sammen,
våre foreldre dør,
våre venner dør...
...og så dør vi.
Min syv år gamle niese likte ikke å høre det.
Men jeg sa: "Du må lære. Slutt å gråte."
Jeg sa: "Du er syv.
I dag.
Så...
Om du sutrer mer nå, så blir festen avlyst."
La oss ta for oss den første. Fødsel.
Et menneske blir født før slutten av sin naturlige drektighetsperiode.
På grunn av evolusjonen,
er hjernen vår så stor
at vi må få det store hodet ut tidlig.
Det er derfor skallen er delt og myk.
Så fortsetter vi å utvikles utenfor livmoren. Derfor er vi ubrukelige.
Se på andre pattedyr. Giraffen går rundt og sier:
"Jeg er jaggu meg gravid.
Jeg føder en babygiraff her.
Ja, der var den.
Snakkes."
Og så sier babyen:
"Mamma!" Den må være klar.
Vi er hjelpeløse.
Bare tenk, vi vokser i ni måneder i dette perfekte miljøet.
Alt er...
Det er som å være i en liten Kate Bush-video.
Og plutselig blir man presset ut av et hull rett ved rumpa.
Du er dekket i dritt, du skriker.
Du tenker: "Jeg får ikke puste." Noen sier: "Jo, det kan du!"
Det første sekundet på Jorden.
Du vet ikke hvor du er.
Du kan ikke velge hvor du er født.
Jeg ble født i Whitley Estate i Reading.
Jeg hadde ikke valgt det.
Jeg hadde valgt Hampstead.
Jeg valgte Hampstead.
Det tok bare 45 år å få råd til det.
Oppveksten min var veldig annerledes i forhold til hvordan jeg lever nå.
Nå er jeg priviligert.
Hampstead er et eksklusivt sted.
Det er barnebarna til poeter og malere
og jeg, den nyrike.
Men var tøft i oppveksten.
I min tid var boligområdet mitt skummelt.
Det føltes som et dyrerike. Jeg var svak og sårbar.
Det var fare rundt hvert hjørne.
Skolen min var i gata mi,
og jeg løp dit hver dag for ikke å bli ranet eller antastet.
Det var få pedofile i Reading, for drapsmennene hadde drept så mange.
Men det var fortsatt et par.
Jeg flyttet til Hampstead. Herregud!
Det er ingen kriminalitet!
Jeg så en kniv en gang i Hampstead. En palettkniv.
Bare en fyr som malte med oljemaling midt på gata.
Midt på lyse dagen, ingen som spolerte det eller kalte ham homo.
Livet mitt har endret seg drastisk, men det var ikke alltid sånn.
Som berømt person, så leser man om seg selv.
Rykter, Twitter, alt mulig.
En ting kom opp hele tiden, selv da jeg skulle på denne turneen.
Folk sa: "Han har mistet bakkekontakt.
Han er berømt. Han er rik. Han er megarik."
Jeg er det.
Jeg kunne ha brent ned dette stedet på tull.
Nei, men de sier ting som: "Han er en observasjonskomiker.
Hvordan kan han si ting som kan relatere til vanlig pakk."
Og jeg sier...
Jeg sier: "Ikke kall dem pakk."
Men selv avisene prøver å skrive om det.
Jeg blir intervjuet, og så sier de:
"Flyr du alltid første klasse?"
Jeg sier: "Nei. Ofte flyr jeg privat."
Jeg har svart på det utrolig mange ganger. De sier:
"Vet du hvor mye melk koster?"
For å vise at du mistet bakkekontakten.
Jeg vet ikke hvor mye, men det er irrelevant.
Neste gang skal jeg si: "Vet ikke. Men her er en tusenlapp, kjøp meg en.
Holder det? Det holder? Ja."
Et annet spørsmål jeg alltid får,
spesielt fra fine søndagsaviser som skriver en artikkel om meg.
De prøver fortsatt å fremmedgjøre deg og få deg til å se annerledes ut.
De sier ting som:
"Du har ikke barn." Jeg sier: "Nei."
"Hvorfor har du ikke barn?"
Et merkelig spørsmål. "Hvorfor har du ikke barn?"
I stedet for å spørre: "Hvorfor har du barn?"
La oss spørre den feite dama i leggings hvorfor hun har åtte.
Ni! Det bare datt ut.
Det kjente hun ikke engang.
Det forstyrret ikke røyken.
Stikk og få bidrag.
Folk sier det er egoistisk å ikke ha barn.
Hvordan er det egoistisk å ikke bringe et liv til verden
som ikke eksisterer på noen måte?
Det finnes ikke et skap med potensielle spøkelsesfoster som sier:
"Vi vil bli født!"
Men jeg har tenkt på det, og det er tre grunner til at jeg ikke har barn.
Tre hovedgrunner jeg skal dele med dere.
En: det finnes millioner!
Verden er overbefolket. Ingen tenker: "Rick skal ikke ha barn.
Vi slipper opp for barn. Faen."
To: Barn er snyltere. Er de ikke?
Fra første dag er det bare "meg, meg, meg".
"Mat meg."
"Kle på meg."
"Betal for kjemoterapien min."
Nei...
Nei.
Ikke mitt problem, sønn.
Uflaks, gutt. Uflaks.
Det koster en gjennomsnittlig familie i Vesten $200 000 å oppfostre et barn.
Og de vil ikke betale deg tilbake. De er utakknemlige.
De sier ikke: "Takk for at du fikk meg." De sier: "Jeg ville ikke bli født."
Selv om de får en toppjobb, som de ikke gjør,
får du aldri se de pengene igjen.
De innlosjerer deg bare på aldershjem.
Og mitt barn
hadde vært født vanvittig rik, ikke sant?
Han hadde vært en kødd.
En liten Hampstead-kødd
som løper rundt med de andre jævla Hampstead-køddene og bare er kjip.
"Jeg er en liten Hampstead-kødd." "Ja, jeg vet."
"Det er mine drittvenner." "Ja, det ser jeg.
Jeg ser på de jævla dritthattene deres at dere er små Hampstead-kødder,
din lille, fisefine..."
Han hadde visst at han var en Hampstead-kødd.
"Jeg er en liten..." Ja, vi vet. Alle vet det.
Han hadde visst det.
På den andre siden hadde han aldri kunnet bli så genial som sin far.
Jeg hadde sagt: "Jeg jobbet meg opp fra ingenting,
og du er en ubrukelig Hampstead-kødd."
Han hadde sagt: "Ja." Og det hadde nok plagd ham littegrann.
Elleve, tolv år, så blir han en råtass og får seg feil venner
for å prøve å komme ut av skyggen min.
Så blir han 30, kommer hjem og tar overdose på mitt afghanske teppe.
Det kostet tyve tusen, det.
Og mens han ligger der med krampetrekninger
og kaster opp lungene sine,
og med sin finsefine, skingrende jævla dødsralling...
Hans jævla siste ord:
"Elsker du meg nå, pappa?"
"Nei!
Nei.
Jeg gjorde aldri det. Det er derfor du ikke skal bli født,
din ubrukelige, jævla Hampstead-narkiskødd."
Og tre...
Jeg hadde vært så bekymret.
Jeg har bare en katt nå, og jeg blir så bekymret.
Jeg sjekker døren tre ganger når jeg går ut, så hun ikke rømmer.
Jeg setter mat og vann på hvert rom i tilfelle hun blir småsulten.
En menneskebaby?
Herregud, ansvaret for et menneskeliv?
Jeg hadde sett på det sove.
Vi vet hvor svake og sårbare de er. Herregud!
"Din perfekte lille ting.
Mitt kjøde.
Legg deg og sov i den dyre krybba di.
Natta. Sov godt.
Sov søtt...
Død.
Ja.
Bare...
Hva i...? Hvorfor er det dødt?
Det er bare dødt! Se!
For faen!
Faen i helvete.
Hva i... For noe bortkastet tid det var!
Fy faen.
Flaut.
Jane?"
"Hva er det?" "Kom hit."
"Jeg er i dusjen." "Kom hit."
"Hva er det?"
"Jævla død allerede. Jeg gjorde ikke... Det bare...
Faen i helvete, Jane.
Kaller du det en baby? Det er..."
Om Jane var ute, hadde jeg sendt melding.
Hva kunne man...
"Babyen er død."
Hun hadde skrevet tilbake: "Hva faen?"
Jeg skriver: "Jepp...
Glem Pampersen. LOL"
Men selv om barnet klarte seg gjennom de skremmende krybbeårene,
og det var en 2-åring som løp rundt på høyde med mine antikke bord,
så hadde jeg måttet barnersikre dem så han ikke løp inn i dem og døde.
Så kommer barnevernet. "Er dette ditt barn, Mr. Gervais?"
"Ja." "Hva har skjedd?"
"Barnet er en jævla idiot."
Jeg vurderte adopsjon en stund.
Et lite u-landsbarn.
For det hadde haket av alle tre boksene.
En, jeg hadde ikke bidratt til overbefolkningsproblemet.
Jeg hadde mildnet et eksisterende problem.
Et barn som blir født inn i ekstrem fattigdom.
Han hadde dødd.
Jeg kunne reddet livet hans og gitt ham en kjempebra oppvekst.
To.
Han hadde vært takknemlig.
Han hadde villet gjengjelde.
Spesielt om jeg sa at de andre barna i landsbyen ikke var så heldige.
Det kom seg aldri ut.
Jeg hadde sagt det tidlig, sånn at det ble lagret.
Jeg hadde sagt: "Tunde, kom hit.
Kom hit.
Ja, ja.
Ta på deg skjorte, du er ikke i Afrika nå.
Det var bedre. Ja.
Tunde, se... Ja! Vann rett ut av krana. Ja!
Ja. Ja!
Nei, det er ikke gratis. Det er Hampstead, men...
Ja, klart det er trygt.
Trygt, ferskt drikkevann.
Ta så mye du vil. Ta deg en hel bøtte.
Ferskt drikkevann. Vær så god.
Gå og vask bilen. Kom igjen."
Nei, jeg hadde sagt:
"Husker du alle vennene dine i landsbyen din i Afrika?
De er døde.
En rik mann reddet ikke dem og tok dem til Hampstead.
Vil du betale meg tilbake?" "Ja."
"Ja, det vil du vel."
Det bra med dem,
er at de kan begynne å jobbe når de er rundt seks.
Jeg ringer bare Nike og sier...
"Lager dere fortsatt varene deres på slavefabrikker?
Jeg har en fin, liten arbeider her.
Ett pund dagen er greit. Han må begynne et sted.
Og tre...
Om han løp på noe og døde,
og barnevernet kom og sa:
"Er dette ditt barn, Mr. Gervais?"
"Ser det ut som mitt?"
Jeg hadde sagt...
"Dette er Hampstead. Han må ha brutt seg inn."
Det er derfor jeg ikke har barn.
Selv om jeg ikke har egne barn,
viser folk meg bilder av sine, som om jeg bryr meg.
Jeg mener ikke min familie.
De har gitt opp.
Jeg har eldre brødre og søstre. De har massevis av barn.
Og deres barn har barn, og så deres barn!
De er rundt 50.
Jeg kan ikke alle navnene. Jeg ser dem til jul.
De bare: "Onkel Ricky!" De vet jeg har litt spenn.
De går gjennom lommene mine og stikker.
Det er som å bli ranet av mus.
Jeg mener fremmede.
Kanskje jeg er opptatt, kanskje jeg jobber,
på settet til en serie eller film.
Jeg er stresset, jeg produserer eller regisserer.
Så kommer noen inn for dagen med én replikk, eller en stuntmann,
de introduserer seg selv.
"Bra. Snakkes om et øyeblikk." Så henger de.
"Opptatt?" "Ja! Ja."
De sier: "Jobber du i helga?"
"Jeg skal ikke filme, men jeg jobber med klippingen."
"Jeg skal ta min yngste på ballett."
"Ja. Så flott."
"Ja, hun er åtte."
"Jeg har et bilde."
Jeg sier: "Vet du hva? Vis meg det om hun er savnet.
Jeg skal holde utkikk i skogen."
Du må gjennom en omstendelig høflighetsprosedyre.
"Hun er nydelig."
Det må være så lenge. For kort er pinlig. De vet.
Du sier: "Ja, akkurat."
For lenge, og det er:
"Hun er...
Hun er helt nydelig."
Det er et minefelt.
Så...
Jeg har ikke mistet bakkekontakten, men jeg er bortskjemt.
Det er en forskjell. Jeg hadde ikke penger før jeg ble 40.
Jeg har samme familie, venner og verdier. Men jeg er bortskjemt.
For muligheter og privilegier skjemmer deg bort.
Og det skal ikke mye til. Jeg gir dere et eksempel.
Da jeg brøt gjennom i USA,
neste gang vi fløy ble vi møtt av en fyr i dress.
Han førte oss forbi køen og rett ut på andre siden.
Første gangen er man forskrekket. "Alle ser på meg."
Man later som man er sent ute. "Å Gud."
Neste gang vi fløy, tenkte jeg: "Hvor er den fyren? Jeg gidder ikke kø!"
Det går fort!
Når jeg flyr til statene, skal jeg alltid på jobb.
Så noen andre betaler.
Jeg flyr første klasse. BA.
Ingenting er bedre.
Selv om jeg betaler, flyr jeg første klasse.
Men Jane hadde sittet på økonomi.
Det koster ti tusen stykket!
Den nye Planet of the Apes går. Hun hadde elsket den.
Hun er med på det.
Men når noen andre betaler, sier jeg: "Jane, sitt med meg."
De forreste to setene.
De boarder oss tidlig.
Vi er på flyet rundt 15 minutter før alle andre.
De gir oss snacks, varme, karamelliserte nøtter i en bolle.
Champagne. Det er herlig, som en fridag.
Ingen telefon.
Det er som en liten ferie.
Jeg kunne klart meg uten sikkerhetsvideoen.
Det er alltid en nedtur.
Og helt meningsløst.
Om du flyr inn i et fjell i 800 kilometer i timen,
hjelper det ikke å bøye seg.
Tenk om det funket.
Du styrter, flyet krasjer.
Du tenker: "Jeg prøver det."
Flammehav, du våkner opp, alle er døde.
Du tenker: "Fy faen, det var utrolig!"
Og de bruker alltid den stemmen.
Den beroligende, hypnotiske stemmen. "Ingenting ille vil skje."
De sier forferdelige ting, men ingenting ille vil skje,
for jeg bruker denne stemmen.
Ting som: "I tilfelle flyet må lande på vann..."
Da knuser det i fillebiter.
Men de sier: "I tilfelle flyet må lande på vann,
har redningsvesten din en fløyte."
En jævla fløyte.
Flyet treffer vannet, knuser i fillebiter,
alle er døde, bortsett fra deg, ved et mirakel.
Du flyter rundt i Atlanterhavet.
Fire grader i vannet.
Du har rundt 15 minutter før hypotermien setter inn.
Eller så blir du spist av en hai, eller så drukner du.
Du håper de har sendt hjelp.
Du tenker: "Jeg kommer til å dø. Hva skal jeg gjøre?
Vent litt!"
Jeg mener, flyredningen...
Jeg vet ikke om dere har vært ombord i et helikopter.
Selvsagt ikke.
De er jævla bråkete.
Det er som å ha hodet i en vaskemaskin.
Man må ha på øreplugger og beskyttere. Tennene dine rister.
Det er sånn. Over Atlanterhavet om natta.
Det skjer ikke.
Om du krasjer, så dør du.
Men bortsett fra det, er det fantastisk.
Jeg fløy fra Heathrow til JFK rett før jul.
De boardet oss tidlig.
Hun kommer.
"Champagne i et vinglass, slik du liker det, Mr. Gervais."
Hun går.
Jeg sier: "Har du sånne varme nøtter?"
"Vi gir ikke ut nøtter på denne flyturen.
Det er en dame ombord som er så allergisk
at om noen spiser nøtter i nærheten, så vil det forårsake en fatal reaksjon."
Jeg tenkte: "Herregud, så klart."
Jeg var rasende.
Hva har det med meg å gjøre?
Hvorfor kan ikke jeg spise nøtter bare fordi en jævla kvinne vil dø?
Nøtter! Hvordan har hun levd så lenge?
Om en forbipasserende nøtt dreper deg...
Om det å være i nærheten av en nøtt...
Hvordan har hun aldri vært nær en nøtt før?
Og hvordan har hun levd så lenge,
aldri vært nær en nøtt,
hvordan har hun levd lenge nok til å tjene nok penger
til å være nær meg på et fly?
Ærlig talt...
Og om det å være nær en nøtt dreper deg,
vil vi ha det i genbanken?
Jeg har aldri hatt mer lyst på nøtter.
Jeg følte at hun krenket min menneskerett til å spise nøtter.
Og så bortskjemt er jeg.
Jeg tenkte faktisk det.
Jeg tenkte: "Jeg skulle ønske jeg hadde med egne nøtter."
Så tenkte jeg at det ikke hadde gått.
Hun hadde kommet ombord og blåst opp som en frosk.
Sånn...
Og dødd.
Og noen hadde sagt: "Ricky Gervais tok med egne nøtter."
Ikke sant?
Så jeg tok ikke med egne nøtter.
Nå, før jeg flyr,
tar jeg en dusj, og så masserer jeg inn
nøtter over hele meg. Bare i tilfelle.
Så sier jeg: "Kan jeg få nøtter?"
De sier: "Nei, den damen vil dø."
"Ikke noe problem."
Dama kommer ombord, setter seg, blåser opp som en frosk...
Jeg sier: "Hva er i veien?" Jeg tar på henne.
"Hva er i veien?"
Hun sier: "Nøtter!" Ikke sant? Og dør.
Og jeg sier: "Hvem har spist nøtter?"
Så får jeg ikke skylden.
Jeg kom til USA, jeg var på et prateshow.
Tonight Show med Jimmy Fallon.
Jeg fortalte den historien.
Det gikk bra, publikum lo. Flott. Det ble sendt.
Neste dag var Twitter rasende.
Med "rasende" mener jeg én person som sa: "Hvordan våger du?"
Hun sier:" Jeg så deg på Jimmy Fallon, du gjorde narr av nøtteallergi.
Datteren min tåler ikke nøtter."
"Hvem er denne kvinnen?"
Hun tweetet 15 ganger. Hun @-er NBC og Jimmy Fallon.
"Hva er dette? Hvor mange følgere?
Tjuetre. Ignorer det."
Du vet når du får kjeft og de bruker dine egne ord mot deg,
som en lærer som sier: "Synes du det er morsomt?"
Og fordi læreren er så sur,
så synes du det er veldig morsomt.
Hun sa:
"Er det morsomt om datteren min blåser opp som en frosk?"
Ja.
Ja, det at du sier det... Ja.
Om du sa det i begravelsen, hadde jeg... ja.
Så blir noen andre involvert.
Ohio-mødre mot nøtter.
Og hun skriver et blogginnlegg, og de prater med hverandre,
og hun skriver om meg i bloggen, om hvor ekkel jeg er.
Noen filmet jenta hennes, la det ut på YouTube og sendte det til meg.
Jeg så videoen. Søt, liten jente, syv år gammel.
Og hun sa: "Kjære Mr. Gervais, jeg har en fatal nøtteallergi."
Slett.
Ikke mitt problem.
Ignorer. Ignorer. Sant?
Men så sa en av dem noe som fikk huket tak i meg.
Bare fordi jeg er selvutnevnt Twitter-politi.
Jeg prøver å forklare noen hver dag hva ytringsfrihet betyr,
spesielt i komediekontekst og i forbindelse med vitser.
En vits om noe fælt er ikke så ille som den fæle tingen,
den tilgir ikke den fæle tingen.
Den kan være anti-fæl ting.
Det kommer an på vitsen.
Og denne kvinnen sa:
"Du burde aldri spøke om matallergi."
Jeg skulle ha latt det være.
Jeg sendte tilbake: "Jeg spøker om AIDS, kreft,
sult og Holocaust.
Og du sier at jeg aldri mer burde spøke om matallergier?"
Hun skrev tilbake: "Ja, men Holocaust drepte ikke barn."
Vel...
Den gjorde jo det.
Holocaust var fryktelige greier.
Noen hadde sagt så ille som matallergi.
"Drepte ikke barn..." Herregud.
Den drepte barn.
Hitler drepte 12 millioner mennesker, mange av dem barn.
Hitler var utrolig.
Det verste mennesket som har gått på denne jord.
Han er en gal,
ond,
rasistisk,
narsissistisk seriemorder.
Helt forferdelig,
Men...
...om jeg hadde et middagsselskap,
og jeg hadde slavet over en komfyr
og gjort alt klart,
og det var én plass igjen,
og jeg enten måtte invitere Hitler
eller den jenta med matallergier...
Jeg vet hvem som hadde ødelagt festen mer.
Alle koser seg. "Smaker det?" "Ja, ist nam nam!"
Ikke sant? Han digger det.
Jeg sier: "Takk, din jævel. Hvordan går det med deg?"
Hun sier: "Jeg tåler ikke det." Faen heller.
"Hvem vil ha Ferrero Rocher?"
"Jeg!"
"Greit. Her!"
"Jeg tåler ikke dem." "Stikk, for faen."
Sånn er verden blitt.
Folk tror ting de ikke liker går bort, i stedet for å takle egne følelser.
De vil at vi skal bry oss om deres ting så mye som de gjør.
Det er derfor verden blir verre og verre.
Jeg har levd de beste 50 årene av menneskeheten,
1965 til 2015, sivilisasjonens høydepunkt for alt.
For toleranse, frihet, kommunikasjon, medisin.
Nå går det litt andre veien igjen.
De siste par årene, kanskje littegrann.
Jeg sier det ikke fordi jeg er gammel.
Gamle folk sier:
"Det var mye bedre da jeg var barn."
Klart det var. Du var et barn. Alt er bedre når du er et barn.
Å være gammel er det verste.
Hva enn som skjer, er det å være gammel...
Jeg våkner opp for tiden og tenker: "Å faen, jeg døde ikke.
Må gjøre alt om igjen."
Jeg er vanligvis bakfull, hodepine, leversmerter.
Jeg kan ikke gå de første fem minuttene fordi jeg ikke har ledd i knærne.
Jeg blir feit igjen nå.
Jeg var tynn til jeg var 28, skikkelig tynn, 60 kg.
Så fikk jeg meg jobb.
Og de neste 20 årene, som jeg kaller mine spiseår...
Jeg ble bare feitere og feitere,
til jeg nådde et høydepunkt av ubehag og klumphet
da jeg var 48 år gammel.
Det var en jul da jeg var hjemme og lå på gulvet...
Og...
Jeg sa til Jane:
"Jeg har hjerteinfarkt."
Hjertefrekvensen min var 130.
Jeg var kvalm, hadde hjerteklapp, jeg svettet.
Fordi jeg hadde spist elleve pølser.
Helt sant.
Jeg var som en slange.
Du vet, en stor pyton som svelger en hel gris.
Da er løpet kjørt.
Jeg sitter der i en uke.
Som en potetsekk. Sånn.
Det var meg.
Jeg hadde ikke hjerteinfarkt, men Jane ble bekymret.
Hun sa: "Du må passe på deg selv." Jeg tenkte: "Du har rett. 48."
Så jeg begynte å trene hver dag.
Jeg sluttet ikke med noe.
Jeg spiser ikke kjøtt mer, men jeg spiste 2 500-3 000 kalorier om dagen,
inkludert vin hver kveld.
Men jeg forbrente det dagen etter.
Bare så jeg kunne gjøre det, trente jeg hver dag, jeg jogget, løftet vekter.
Jeg hadde mer tid enn en gjennomsnittlig person.
Jeg hadde et treningssenter i huset.
Jeg gikk ned 9 kilo.
Men nå spiser og drikker jeg fortsatt for mye,
men jeg kan ikke forbrenne kaloriene. Jeg kan ikke gjøre nok.
For jeg er så gammel og ødelagt og sliten.
Så jeg kommer til å bli feitere igjen,
og denne gangen vil jeg dø.
Jeg mister håret.
Det begynner å bli tynt.
Jeg vet det ser bra ut derfra. Takk, men...
Nei, helt ærlig, i en heis,
med det lyset ovenfra
og det speilet, ser det ut som røntgen.
Jeg må klippe det av snart.
Jeg vil aldri gå med parykk.
Om du går med parykk eller tupé og tror du kommer unna med det...
...gjør du ikke det.
Alle vet.
Alle vet det med en gang.
Hjernen min vet at en parykk er i rommet før jeg gjør det.
Jeg er på fest. Den sier: "Det er en parykk her."
Jeg sier: "Er det?" "Ja! Det er det!"
Edderkoppinstinkt for parykker. Det er opplagt.
Måten de smiler på, som om ingenting er galt. "Hei sann."
Det er tegnene.
Jeg fikk avsmak for parykker etter min onkel Reginald.
Flott fyr. Han er død nå. Døde for noen år siden. Jeg var liten.
Han ble skallet i tjueårene.
Tragisk skallet. Håret hans falt ut.
Det kan ha vært alopeci, jeg vet ikke.
Men han var skallet i ti år inn i 30-årene.
Kommer hjem til oss en dag...
"Elvis! Hva er..."
Jeg var rundt åtte, jeg spurte tante Edna: "Hva skjedde?" Og hun sa:
"Det var et mirakel."
De løy! De var bare...
Alle visste at han var skallet!
Men han fikk familien med på løgnen, så de måtte også lyve.
De sa: "Ja, det vokste ut igjen."
Det er så mye han ikke gjorde fordi han var redd parykken ville falle av.
Vi fikk ikke lov til å ha ballonger på fest.
Tante Edna sa: "Reg er allergisk mot ballonger." Han var ikke det.
Han var livredd for at vi barna skulle stryke en på genseren,
og at parykken hans ville fly gjennom rommet.
Vi har bilder i familiealbumet.
Om han var på bryllup eller dåp, og han holdt en baby,
var det alltid med armene ut.
Sånn at den ikke kunne ta parykken.
Det må ha vært noe han tenkte på hele tiden.
Det var hans eneste frykt
at parykken kom av foran folk og at løgnen ville bli avslørt.
Han var i militæret, hard som få.
Han var ikke redd for noe. Edderkopper, slanger... Var ikke redd for kreft.
"Hvordan går kjemoterapien, onkel?" "Ikke noe problem."
Vi har et bilde av ham fra hans siste leveår.
Han var 75. Det må ha vært det siste året han levde.
Det var en varm dag. Han var i hagen, i sine små shorts.
Han var en innskrumpet, liten mann.
Hvitt brysthår.
Kullsvart parykk!
Døde i den, begravd i den.
Han har den på nå.
Et lite skjelett med kullsvart hår.
Som Posh Spice til evig tid.
Men jeg visste det ville skje.
Jeg visste jeg ville bli gammel og feit
og syk og blind og døv
og drite på meg og bli dyttet rundt i en jævla bøtte.
Du er klar, for du er advart. Du vet alt om å bli gammel.
Det de ikke sier, som man ikke er forberedt på,
og det kom som et sjokk...
Jeg fant det ut nylig, og jeg deler det med dere nå.
Utvidede testikler.
Dere visste ikke om det.
Men det skjer i 50-årene.
Jeg sjekket dem ikke.
Jeg så dem ikke på 20 år.
Da jeg var ung, var de spretne, og nå er de som to plommer i en sokk.
Jeg vet ikke når det skjedde,
men det var nylig. De bare...
Og slik fant jeg det ut.
Nå som jeg har blitt eldre,
og de har strukket seg ut i hemmelighet...
Nå som jeg er eldre, har jeg blitt rikere,
så badekarene mine har blitt mer luksuriøse.
I fjor så flyttet jeg til et nytt hus i Hampstead.
Stort bad. Stort, dypt bad.
Sørvendte vinduer.
Jeg tok et bad første kvelden. Nydelig.
Sola skinte, klassisk musikk, det er livet.
Jeg så ned.
Og de fløt.
Sant?
Jeg kunne aldri drømt at testikler fløt.
Det virker som de er tunge.
Man kan binde noe til dem, og det vil synke.
Folk flest ser aldri sine...
I havet er de i badebukse, i dusjen dingler de,
og badekar er vanligvis ikke så dype.
Det var min første tanke. "Herregud, jeg trodde ikke testikler fløt."
Så kom min andre tanke.
"Vent, dette badekaret er 60 cm dypt."
"Jeg sitter på bunnen, de flyter på topp. Hva skjer?"
Jeg kikket,
og testiklene mine var nå lengre enn penisen min.
Ganske mye lengre.
Faktisk hadde de skapt
en liten flåte av hud.
Penisen min var tørr.
Den bare lå der
og fløt oppå der. Sånn.
Bare lå og fløt der.
Jeg skulle ha gitt den en fløyte.
Jeg tenkte: "Dette var sært."
Fy faen, ikke sant? Og...
"Kanskje det er tilfeldig."
Så jeg holdt dem under vann i ett minutt,
slapp dem, og så fløt de opp!
De er faktisk flytende.
Prøv det når du kommer hjem, om du er i 50-årene.
Og om du er mann, så klart.
Eller Caitlyn Jenner.
Men verden blir verre.
Og jeg legger skylden for dens nedgang på sosiale medier.
Twitter og Facebook,
det er der denne vanvittige tanken begynte
og tok form
i at det var mer viktig å være populær enn å ha rett.
Alt ble "lik meg", "vær enig med meg".
To kategorier.
"Jeg er ikke enig, så jeg blokkerer dem."
Og i denne post-sannhetsperioden
bryr folk seg ikke om argumentet,
de sier: "Hvem sier argumentet? Nei, de er ikke på vår side."
Det er tullete.
Og det ga også liv til denne tanken vi alltid har hatt:
Min mening er verdt like mye som din.
Men nå er min mening er verdt like mye som dine fakta, som er tullprat.
Jeg får tweeter fra folk:
"Jeg tror jorden er 6 000 år gammel."
"Vel, jeg tror du er en jævla idiot."
Du kan ikke ha meninger om hvor gammel jorden er.
Du kan ha meninger, men ikke dine egne fakta.
Men det handler om å være populær.
Og selv politikerne har de symptomene.
Politikere tvitrer nå, de vil være populære.
Vi stemte om Brexit fordi de ga fakkelen videre.
De ville ikke begå en feil.
Og så har vi det latterlige:
"La oss spørre gjennomsnittsmannen hva de synes."
La oss slutte å spørre gjennomsnittsmannen.
Aner du hvor dum en gjennomsnittlig person er?
Vi selger fortsatt flasker med blekemiddel
med store merkelapper på
der det står: "Ikke drikk."
La oss ta av de lappene.
I to år.
Og så kan vi ha folkeavstemning.
Men det er ikke bare politikere. Selv ekte nyhetsmedier.
Nyhetene på TV sier:
"Tvitre oss nyhetene deres." Ikke la dem tvitre nyheter!
"Jeg så en Tyrannosaurus rex." Løgner!
Det var en stor nyhetsreportsasje i fjor
om en togkollisjon som hadde skjedd året før,
og så ble den etterforsket.
Resultatene av etterforskningen ble publisert,
og så kom det en ekspert på nyhetene.
Han sa: "Vi har sett på alt,
og vi har fastslått at farten på togene var en faktor,
så vi skal minske farten litt.
Statistisk sett burde det ikke skje igjen."
Det burde vært alt.
Men så sa mannen: "Vi har spurt folket hva de synes."
Så kom det tre banale meninger.
Den første sa:
"Jeg betaler allerede £960 i året, så jeg er ikke fornøyd."
Den neste sa: "Det tar meg 45 minutter hver vei, så det er ikke bra nok."
Den siste sa:
"Jeg vil heller komme på jobb for sent enn død."
Hvorfor er det på nyhetene?
Og når er det passende i noen situasjon?
"Hei, Ted. Du kom tidlig.
Ted?
Å, Ted!
Vi har snakket om dette.
Husker du da jeg sa at du heller burde komme sent enn død?"
Men... den store fienden
er dumskap.
Jeg vil dele med dere den dummeste tweeten jeg har fått.
Da jeg begynte med Twitter,
så var jeg en ganske åpen ateist.
Ikke for å endre folks mening.
Jeg mente det var viktig å informere den andre siden.
Det er fortsatt 13 land der folk blir henrettet for å være ateist.
Jeg ville bare si:
"Det er greit å være ateist.
Det er greit å tro på Gud, og greit å la være."
Det var alt jeg sa.
Jeg skjønte at jeg ikke måtte tvitre om religion eller ateisme.
Jeg kunne tvitre et faktum, og det irriterte de rette menneskene.
Jeg tvitret: "Gratulerer med dagen, Jorda. Fire komma seks millarder år i dag."
Noen sa alltid: "Vi vet hva du holder på med."
Dette er en tweet jeg fikk etter en sånn.
Og den var i store bokstaver, som gjorde meg glad.
Det er tegnet på Twitter-galskap.
Blandet med sinne. Er det ikke fint?
Jeg så på profilen hans.
Som forventet, var han en herre fra Texas.
Han er en fundamentalist, kreasjonist og kristen. Som er greit!
Han elsker Gud. Han elsker Gud og fostre, hovedsakelig.
Han elsker fosteret fra unnfangelse til det blir homo, og så...
Det er i store bokstaver. Han skriker på meg.
Beste tweeten noensinne.
"DIN VITENSKAP..."
Min vitenskap, sant?
Vitenskap (science) er stavet S-C-I-E-N-T-S.
Det er bra allerede.
Han har tydeligvis hørt ordet, han gjettet...
Aldri sett det nedskrevet, for det står ikke i Bibelen.
"DIN VITENSKAP HJELPER IKKE DEG..."
Den gjør jo det.
Den hjelper ham
å sende denne meldingen opp til en satelitt og ned til meg.
"DIN VITENSKAP HJELPER IKKE DEG NÅR SATAN..."
Klart han tror på Satan. Hvorfor ikke?
Han tror at Gud skapte universet på seks dager.
Du sier ikke til ham: "Tror du på Satan?"
Og så sier han: "Det er litt søkt."
Hvorfor dreper ikke Gud Satan?
Det er det jeg vil spørre ham.
Om jeg tok feil og møtte Gud, hadde jeg sagt: "Å, du finnes."
"Ja."
"Jeg har noen jævla spørsmål, kompis.
Det første er: Hvorfor er sjokolade dødelig for hunder?
Helt vanvittig.
Og hvis du hater homofili så mye,
hvorfor puttet du det mannlige G-punktet oppi ræva?
Hva er galt med deg?"
Så hadde jeg sagt:
"Hvorfor dreper du ikke Satan?"
Og han hadde sagt: "Hva?"
"Hvorfor dreper du ikke Satan?
Om han gjør alt det slemme og du gjør alt det gode...
Du vil jo..."
"Ja, jo da."
"Du kunne drept ham om du ville, du kan gjøre hva som helst."
"Ja."
"Hvorfor dreper du ham ikke?"
"Fordi...
Hold kjeft."
"DIN VITENSKAP HJELPER IKKE DEG
NÅR SATAN VOLDTAR DEN BRITISKE RÆVA DI."
Og han har et poeng.
For om jeg dør,
og jeg havner i helvete
og blir voldtatt av Satan...
Da har vitenskapen sviktet meg.
Men det er den siste setningen som han hiver etter meg.
Setningen han avslutter med gjør dette til den beste tweeten jeg har fått.
"DIN VITENSKAP HJELPER IKKE DEG NÅR SATAN VOLDTAR DEN BRITISKE RÆVA DI.
JEG VIL LE."
Så han er også der!
Han er fundamentalistisk kristen,
levd hele livet etter testamentene.
Han dør, han våkner opp i helvete.
Som må være helt drøyt
når det gjelder emosjonelle traumer.
"Herregud, jeg er i helvete! Gud, hvorfor har du forsaket meg?
Jeg skal bli torturert til evig tid!"
Han ser meg bli voldtatt og bare: "Ha, ha!"
Plutselig er han over det?
Dagen hans ble litt bedre.
Som om han ikke er nestemann.
Så jeg blir voldtatt
av Djevelen, sant?
Han står bare der. "Ditt jævla ateistpakk."
Og jeg er sånn. "Samma det."
Jeg antar at det skjer i all evighet. "Ja, ja, samme det."
Sånn.
Kanskje jeg sier: "Pass hovene dine på testiklene mine."
Og han sier: "Hvorfor er de så utvidede?"
Og jeg sier:
"Som om du er Brad Pitt!"
Skjønner dere?
"Unnskyld, men prater vi eller voldtar vi? Kan vi..."
"Din løgnaktige, jævla ateist." Han kjeder seg sikkert.
"Jævla ateister. Hver jævla dag."
Vannspyeren hans kommer opp. "Satan?"
"Hva er det?" Jeg sier: "Ja, hva er det?"
Han sier: "Det er en fundamentalistisk kristen her."
"Drit i det her!" Han hadde hoppet rett på ham!
Så jeg fikk den tweeten.
Jeg elsket den.
Jeg retvitret den bare.
Og så kom alle de morsomme menneskene og sa: "Din taper!"
Og han kjemper tankeløst tilbake og sier ting som:
"Stikk og pul søstra di, din engelske homse!"
Det gir ingen mening.
Jeg glemte det. Gikk og gjorde noe annet.
Noen timer senere, på Twitter igjen.
De holder fortsatt på.
Det er skikkelig morsomt. Jeg ler av alle svarene.
Folk sier ting til ham.
Jeg scroller ned.
Det var en tweet direkte til meg fra en kvinne. Hun sier:
"Synes du voldtekt er morsomt?"
Nei! Hva? Nei...
"Synes vennene dine voldtekt er morsomt?" Nei!
"Synes du voldtekt er morsomt?" Hør her, alle sammen! Nei...
Jeg sa: "Jeg tvitret ikke det."
"Du retvitret det." "For å vise at han er en idiot."
"Men du må synes det er litt morsomt. Det er ikke noe å le av."
Jeg sa: "Nei, det er opp til ham. Han kan gjøre det."
Nå krangler jeg med en sinnsfrisk person som synes dette er vanvittig.
Men jeg kjemper for hans rett...
...til å fantasere om meg som blir voldtatt av Djevelen.
Fordi ytringsfrihet er så viktig for meg.
For en gal verden.
Selv om hennes åpningsreplikk irriterte meg.
For hun gjorde det folk pleier å gjøre.
Hun sa ikke: "Synes du vitser om voldtekt er morsomme?"
Hun sa: "Synes du voldtekt er morsomt?"
Svaret på det er selvsagt nei. Ingen synes voldtekt er morsomt.
Ikke engang voldtektsmenn synes voldtekt er morsomt.
Ingen er på avhør og sier: "Det var mørkt, han hadde på finlandshette, han fniste."
Det er aldri...
Så jeg sendte tilbake: "Mener du vitser om voldtekt?"
Hun sa: "Ja."
Jeg sa: "Kommer an på vitsen." "Det gjør det faen ikke!"
Jeg sa: "Jo, det gjør det! Det kommer an på vitsen.
Jeg sa: "Det handler om kontekst og innhold.
Hva mener du med 'voldtektsvits'?"
Hun sa: "Selv en vits med ordet 'voldtekt' i den er uakseptabel."
Jeg sa: "Det er latterlig, det kommer an på vitsen."
Jeg tvitret et klipp av meg fra The Office der jeg sa:
"Jeg tror det har skjedd en voldtekt der oppe!"
Alle skjønner den ut fra kontekst.
Og målet er en middelaldrende mann
som er så narsississtisk at han sier alt for å vinne i et spill.
Du må forstå vitsen og hvor den kommer fra.
Jeg sa: "Noen vitser slår ikke ned eller opp.
De slår ingen steder.
De kan bare være ordspill eller lek med ord som ikke betyr noe."
Det var en vits da jeg var barn, selv voksne fortalte den.
Jeg skal fortelle den.
En kvinne løper inn på en politistasjon.
"Hjelp, jeg ble druet til sex!"
Politimannen sier: "Mener du 'truet'?"
"Nei, de var mange og på druen."
Det var en voldtektsvits.
Og jeg sa til henne: "Nei, jeg er enig i de fleste tilfeller.
Ekte voldtektsvitser er grusomme når offeret er målet.
Jeg forteller aldri sånne.
Men det kommer an på vitsen, ikke på ordet eller tema."
Jeg roet det ned, og de ble enige om at noen vitser er verre enn andre.
Hun endte det hele med å si: "Greit, jeg ser poenget ditt, men...
Jeg vil le av en vits med ordet 'voldtekt' i den
når ingen i publikum har blitt voldtatt."
Jeg burde ha avsluttet det der.
Jeg sendte tilbake: "For en merkelig innslippsregel."
Det er å strø salt i såret.
Man kommer på et komedieshow, betaler penger,
noen sier: "Kan jeg stille deg et spørsmål?"
"Ja."
"Har du blitt voldtatt?" "Ja, det har jeg."
"Du får ikke komme inn."
"Hvorfor ikke?"
"Det er en dame som ikke vil le om du kommer inn."
Det er sånn verden har blitt.
Folk tar alt personlig.
De tror verden dreier seg rundt dem, spesielt på Twitter.
Jeg tvitrer ikke til noen, jeg bare tvitrer.
Jeg vet ikke hvem som følger meg. Jeg har 12 millioner følgere.
De kan følge meg uten at jeg vet om det,
velge å lese tweeten min og så ta det personlig.
Det er som å gå ut på et torg,
se en oppslagstavle der det står "Gitartimer", og så si:
"Men jeg vil faen ikke ha gitartimer!
Hva er dette?
Det er et nummer her. Jeg ringer det.
Gir dere gitartimer?
Jeg vil faen ikke ha noen!"
Da er det ikke noe for deg, da. Bare legg det bak deg.
Ikke tenk på det.
Jeg burde si noe i Twitters forsvar.
Jeg bruker det til markedsføring og moro,
akkurat som alle andre.
Men en fin ting med Twitter for meg personlig,
er at jeg veldig imot dyremishandling.
For mange år siden tok det evigheter
å få 100 000 signaturer på en navneinnsamling.
Man sto utenfor Tesco eller noe.
Det er det magiske tallet, for da blir man hørt i regjeringen.
Jeg har deltatt i mange kampanjer gjennom Twitter
som fikk 100 000 signaturer på få dager,
og så har en lov blitt endret.
Takk til dere som retvitret om dyremishandling.
Det utgjør en forskjell. Takk.
Men selv noe så tydelig som dyremishandling...
Man tror ingen sier noe imot det.
Jo, det gjør de.
De vil bare bli hørt.
Jeg tvitrer noe om en okse som blir torturert
i en tyrefektningsarena.
Jeg sier: "Forby tyrefekting."
Noen sier alltid: "Hva med barna i Syria?"
Hva?
Jeg gir ikke deg et valg.
Du kan gjøre begge deler. Jeg sier ikke:
"Kast barnet nedi hullet, det er en okse her!"
Og det er en ting jeg ikke ville ha i hodet mitt,
men som eksisterer, så vi må takle det nå som jeg fant ut om det via Twitter.
Det er noe som heter Yulin hundekjøttfestival
i Kina hvert år, og den er forferdelig.
Og vi sender folk med penger til å kjøpe hundene
og frakte dem hit.
Men det er en dråpe i havet. De spiser titusenvis.
Jeg tvitrer detaljene,
kampanjen, folk leser det ikke.
Ryggmargsrefleks. Folk sier: "Rasist!"
Jeg sier: "Hva?"
De sier: "Vi spiser gris og ku i Vesten."
Jo. Jeg gjør ikke det, men jeg gjorde det før.
Du har rett, en gris eller en ku er verdt like mye som en hund.
Det handler om hva de gjør mot de stakkars hundene.
De torturerer hundene først.
De mener det gir kjøttet bedre smak.
De slår dem, de brenner dem.
De flår dem levende.
Og jeg så et bilde på Twitter av åpningsseremonien.
To menn på et torg i Kina som flår en hund levende.
Den skriker, de ler.
Det er det verste jeg har sett.
Jeg tenkte: "Jeg må tvitre det."
Jeg tvitret bildet, sammen med en kampanje, og jeg sa:
"En vakker skapning
og to stygge fittetryner som flår det levende."
Den tok av. Mange retvitringer, pressen pratet om det.
Jeg fikk en tweet tilbake fra en kvinne som sa:
"Er det nødvendig med slikt språk?"
Jeg burde ha latt det være.
Men jeg var i harnisk! Jeg sa:
"Du er mer fornærmet over et ord
enn over et dyr som blir torturert til døde?"
Hun sa: "Jeg bare hater F-ordet."
Jeg burde ha latt det være.
Jeg skrev: "Folk som hater F-ordet
hadde hørt det sjeldnere om de ikke oppførte seg som fittetryner."
Takk!
Dere har vært fantastiske! God kveld!
Takk! Tusen takk!
Takk skal dere ha.
Håper dere har kost dere. Håper ikke noen ble fornærmet.
Jeg gjør det! Det er ikke poenget.
Jeg vil at folk skal vite at man kan le av de fæle tingene
uten å være fæle folk.
Det kommer av oppveksten min.
Jeg vokste opp i fattigdom, med ingenting.
Men poenget var å klare seg og så le av det.
Iallfall for menn. Kvinnene fortsatte å jobbe.
Det var min eldre bror Bob, som er 11 år eldre enn meg,
som var den første jeg så fortelle mørke vitser
midt i en fæl situasjon, mens ting skjedde.
Han spøkte, folk lo og jeg skjønte at han helbredet dem.
Det er det komedie og humor er til. Det får oss til å komme over fæle ting.
Typisk Bob, dette her.
En gang brukte han en time i £1-butikken
på Hayling Island på å spørre kassapersonen
hvor mye alt kostet.
Bare for å se om han kunne bryte ned denne stakkars mannen.
Bob var den første jeg så som var frekk mot en autoritet.
Den første autoriteten man møter på, er ens foreldre.
Og han fikk mye kjeft.
Han ble sendt til sengs. Men han hadde vunnet krangelen.
Og han ertet moren min.
Moren min var en typisk arbeiderklassekvinne.
Som jeg sa, vi bodde på et elendig sted.
Og de fleste husene så ut som
litt gjørme og en stjålet sykkel og manglende gjerdestolper.
Hun reparerte gjerdet, stelte i hagen selv, malte trappa.
Hun tenkte: "Om det ser respektabelt ut, så blir vi respektert."
Det handlet om rykte.
Bob sendte henne postkort der det sto:
"Driver den pedofile postmannen fortsatt og leser posten din?"
Hun tok det, gikk inn og var forskrekket. Hun ringte Bob.
"Han så det denne gangen, du må slutte med det!"
Selv i begravelsen hennes...
Moren min døde først, og faren min levde i ett år til,
han bare drakk øl, og så døde han.
I begravelsen til mamma hadde vi våre oppgaver.
Jeg tok meg av catering og blomster. Bob snakket med presten.
Det var et feilgrep.
Vi hadde aldri gått i kirken, han kjente ikke oss.
Han sa til Bob:
"Fortell om moren din, sånn at jeg kan si noen ord."
Bob så det som en mulighet.
Da sa Bob uten å blunke:
"Vel, hun var en ivrig rasist."
Presten sa: "Jeg kan ikke si det."
Bob sa: "Hun likte å stelle i hagen."
Han prøvde å få presten til å si noe
som ville få oss til å le i kirken.
Han advarte oss ikke.
Og han fikk noe gjennom hos presten.
Vi heter Ricky, Robert, altså Bob,
Ricky, Robert, Marsha og Larry.
Larry er eldst, han er i 70-årene.
Født under krigen.
Jeg tenkte alltid han var den fornuftige.
Førstefødt, bærer verdens byrde på sine skuldre.
Mamma sa at da han var tenåring,
så fikk han seg jobb og ga henne penger for å hjelpe henne.
Han er en storkar, Larry.
Bob ga presten feil navn.
Advarte ikke oss. Vi var i kirken.
I begynnelsen av begravelsen satt vi der. Det er fullt.
Kisten kommer ned.
Presten geleider.
Presten går til prekestolen.
Trygg på seg selv, med notatene sine.
Og så sier han...
"Eva etterlater seg fire hengivne barn.
Ricky.
Robert.
Marsha.
Og Barry."
Og vi snøftet sånn, sant?
Bob bare...
Alle skjønner det. Alle ler.
Vi ser Larry...
Greit.
Og kirken bare...
Hver gang vi tenkte på det,
så vi Larry...
Så begynte vi å fnise.
Vi fikk fniseanfall.
Larry begynte å gjøre sånn.
Og presten tenkte: "Hva sa jeg?"
Han skrev inn noen ting som presten ikke visste
som fikk oss til å le igjen.
Ting som bare var løgn eller bare litt feil.
Mine nieser og nevøer begynte å gråte.
Jeg hadde med meg papirtørklær.
Det tok en og ga de videre.
Men før begravelsen hadde jeg tatt ut tørklærne,
skrevet på dem, brettet dem sammen og lagt dem tilbake.
Og på hvert tørkle sto det: "Sutrende, jævla kjerring."
Og de ler litt.
Så det var et galehus.
Alt presten sa eller gjorde fikk oss til å le!
Og man kunne se at presten var ganske rystet.
Han avsluttet begravelsen og gikk rett mot meg og Bob.
Han sa: "Beklager, var det greit?"
Jeg og Bob sa: "Det var genialt. Helt genialt."
Det er det jeg mener. Alle skal dø, så vi burde le av det.
Om du kan le når det er vanskelig, så er du skuddsikker.
Jeg og broren min Bob hadde én enkel regel, som var
at om man tenker på noe morsomt, så må man si det.
Vinn, tap eller kom likt.
Det kan gå bra...
...det kan gå dårlig.
Men du må si det.
Og husk det når jeg sier dette.
Vi var alle i bilen en dag.
Bob kjører. Hele bilen er full.
En liten dagstur på stranda.
Vi blir stoppet i en sikkerhetskontroll.
Det er en britisk politimann der. Han stopper bilen.
Bob tar ned vinduet. "Hvor skal dere?" Bob sier: "Bognor."
Han sier: "Kan du åpne bagasjerommet, takk?"
Han undersøker det. Han ser i bagasjerommet.
Tilbake til vinduet til Bob.
Han får opp et speil på pinne.
Så kikker han under bilen.
Og når han gjør det, så faller hjelmen hans av.
Og ut av hjelmen faller det ut en 20-pakning med sigaretter.
Og da sier purken:
"Dere har vel alltid lurt på hva vi har under hjelmen."
Og Bob sier: "Jeg visste det ikke var hjerne."
Dere har vært fantastiske. God kveld!
Tekst: Ekaterina Pliassova