EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Hejsan.
Hej! Hur mår ni?
Toppen.
Tack ska ni ha.
Oj.
Ta det lugnt.
Håll käften nu.
Tack. Vilket härligt välkomnande.
Nu ska jag göra mitt bästa ikväll.
Ni tänker: "Det är lugnt. Bara att få se dig var värt inträdet."
"Va?" "Du är en legend." "Lägg av!"! "Vem är han?"
Jag är inte en gud.
Jag är bara en vanlig kille
som åker runt och pratar med folk,
lite som Jesus...
...på sätt och vis... fast bättre.
Jag är ju här i alla fall, så...
Tack och välkomna till min show Humanity.
Jag vet inte varför jag döpte den till det. Jag är inget stort fan.
Jag föredrar hundar, så klart.
Hundar är bättre än människor.
Hundar är fantastiska.
De är våra bästa vänner.
De vaktar oss och leder oss.
Det finns hundar inom vården
som kan lukta sig till om man har...
...aids.
Jag är ingen läkare,
men deras nosar är tusen gånger känsligare än våra. Så de tänker:
"Jisses, du har långt gången hiv!"
Man frågar: "Kan du lukta dig till aids?"
"Ja."
"Varför kände du det inte på killen
som jag tog med hem igår, din dumma jävel?"
De klarade sig själva i tre miljarder år,
under evolutionen och det.
Men sen kom vi in i bilden
och började med selektiv avel.
Vi formade dem efter våra behov.
Vi gjorde dem lite starkare och snabbare.
De är bra på det de har avlats till.
De älskar sina uppgifter.
De är genetiskt kodade för att älska det de gör.
Men rhodesian ridgeback avlades till att jaga lejon.
Jag misstänker att det var en chock när den fick veta det.
Vi samlade alla raser vida omkring.
Det var som en stor festival.
Där står en man med vit rock och en skrivtavla.
Han säger: "Då så, hundar!" De säger: "Va?"
"Vem vill ha reda på sina uppgifter?"
"Det vill vi alla."
"Okej. Labradorer."
"Ja?"
"Gillar ni att hämta döda änder?"
"Ja?"
"Det blir er uppgift."
"Det är ju toppen.
Det är det jag gillar mest."
"Jack russells?"
-"Ja?" -"Gillar ni att dyka ner i kaninhål?"
-"Ja!" -"Det blir er uppgift."
"Fan, det här är den bästa dagen nånsin!"
-"Dvärgpudlar?" -"Ja?"
"Gillar ni att bli omkringburna av äldre bögar?"
-"Ja." -"Det blir er uppgift."
Det är er uppgift.
"Ridgebackar?"
"Japp!"
"Ni ska jaga lejon."
"Va?"
"Ni ska jaga lejon."
Skit ner dig!"
"Jo, det ska ni."
"Nej.
Alltså, lejon?
De gör ju mos av oss!
Kan inte rottweilarna jaga lejon?"
"De ska skaka bebisar."
Duktig pojke!
Duktig pojke! Skaka bebisen om du vill.
Duktig pojke!
Skål på er.
Det här är min första ståuppshow på sju år,
bortsett från Golden Globe-galan.
Men den räknas inte.
Golden Globe-galan är nåt annat.
Det är helt andra vibbar där.
Den har 200 miljoner tittare.
Och sänds direkt.
Det är en kick.
Men med så många tittare
får man lite press på sig.
Alla är olika,
och alla bloggar.
Alla skriver: "Jag blev kränkt."
"Varför då?"
"Han sa nåt hemskt."
"Han sa många hemska saker."
"Ja, men det här gällde nåt jag bryr mig om."
Det är det som är grejen.
Det handlar om ens känslor.
Jag bryr mig inte om kritiken.
"Komiker i blåsväder."
Ni vet.
Min flickvän Jane blir orolig
och hon läser saker.
"Vad har du sagt?"
"Det är lugnt.
De kommer inte hem till oss. Skit i dem."
Jag brukar retas med henne.
Jag låtsas att jag ska säga mycket värre saker
än vad jag skulle säga.
Jag måste alltså hitta på värre skämt
än de jag faktiskt...
Bara för att skrämma min flickvän.
Inför Golden Globe-galan
reste vi dit en vecka före.
Det var i LA och vi flög dit.
Jag skrev skämt inför ceremonin.
De tillkännagav fler presentatörer.
Jag gjorde mitt val.
"Jag har en bra intro åt dem. Ja.
Mel Gibson?
Jag kan presentera honom."
Tre dagar före
retades jag med Jane och sa: "Jag har en bra intro."
"Vadå?" frågade hon.
Jag sa: "Bill Cosby skulle få
vår nästa presentatör att sova på soffan.
Välkommen in, Helen Mirren!"
Jag sa det inte.
Hon sa: "Det säger du väl inte?" "Nej", sa jag.
Samma sak dagen efter.
Jag sa: "Går jag för långt nu?
Inte ens Bill Cosby
bär med sig nog med lugnande
för att kunna stävja denna storslagna best.
Välkommen in, Melissa McCarthy!"
Jag sa det inte! Jag skulle aldrig...
Jag skulle aldrig dra så hemska skämt.
Jag retades bara med Jane.
Jag skulle aldrig ens...
...tänka tanken,
så låt bli att...
Även samma dag, på väg
till den röda mattan, i limousinen,
sa jag: "Jag ska inleda med nåt roligt.
En gammaldags vits."
"Vadå?" frågade hon.
"Vad fick den dövstumma, blinda föräldralösa ungen i julklapp?"
"Jag vet inte", sa Jane.
"Cancer", sa jag.
Men jag sa det inte, så...
...ni tar illa vid er av ett skämt
som inte finns, så...
Jag skulle aldrig säga så inför folk.
Inte inför nån betydelsefull i alla fall.
Så det...
Jag behövde inte oroa mig för att kränka nån. Det händer bara.
Den stora kontroversen sist blev ett skämt om Caitlyn Jenner.
Det var upprört på Twitter dagen efter.
En del menade
att det var transfobiskt.
Det var det inte alls.
Det var ett skämt om en transperson,
men det hade inget att göra
med den aspekten av hennes liv.
Det är det som är min andra poäng.
Folk blandar ihop skämtets ämne
med objektet.
Det är inte alltid samma sak.
Ni ska få höra skämtet, så får ni avgöra själva.
Galan är direktsänd, så de säger:
"Här är er värd för den 68:e Golden Globe-galan.
Välkommen in, Ricky Gervais."
Alla klappar och skådisarna ler mot mig.
De är nervösa. Det är lysande.
Så jag säger:
"Ta det lugnt. Jag ska vara snäll ikväll.
Jag har förändrats.
Fast inte lika mycket som Bruce Jenner."
Och: "Det är ju Caitlyn Jenner numera. Vilket år hon har haft.
Hon blev en förebild för transpersoner,
rev modigt ner barriärer
och krossade stereotyper.
Däremot gjorde hon inte mycket för kvinnliga bilförare..."
Det är ett smart skämt. Ni ska få höra varför.
Eller hur?
Det har flera lager. Nej, lyssna.
Ämnet är stereotyper.
Jag leker med stereotyper.
Jag säger att hon är en riktig kvinna,
vilket är en liberal, modern inställning.
Och eftersom hon är en riktig kvinna,
slår jag till med den gamla stereotypen.
Då måste hon vara en dålig bilförare.
Objektet är en kändis
som har dödat nån med sin bil.
Låt oss inte glömma bort det.
En kändis som har dödat nån med sin bil,
kilat hem och tagit på sig en klänning.
Det är...
...skämtets objekt,
bara så att jag är tydlig.
Okej?
Hon blev intervjuad en vecka efteråt
på en presskonferens för sin show.
Den ställdes in sen.
Och...
...nån frågade: "Vad tyckte du om Ricky Gervais skämt?"
Hon sa: "Jag kanske borde vara värd för Golden Globe-galan."
Det tweetade det och taggade mig,
för att få igång en kändisfejd.
Det var klickbete.
Och jag nappade.
Så klart...
Jag svarade:
"Låt henne vara värd.
Men låt henne inte köra bil."
En annan nättidning var på plats,
Entertainment Weekly,
och de tweetade om det med en annan rubrik och taggade mig.
De skrev: "Caitlyn bryter tystnaden om Ricky Gervais till slut."
Jag svarade: "Äntligen. Hon är alltid för sent ute."
Kom an bara.
Men jag är en genomtänkt komiker.
Jag vill att skämten ska vara korrekta och rättvisa.
Så jag bemötte kritiken och frågade:
"Vad är det som är transfobiskt?"
De sa: "Det handlar om en transperson."
Det är ju löjligt.
Som att hävda att ett skämt om Bill Cosby måste vara rasistiskt.
Det beror på skämtet. Men jag lär mig gärna.
Jag fick veta att mitt brott var
att använda hennes dödnamn.
Jag lärde mig det begreppet
först dagen efter Golden Globe-galan.
Det betydde att jag hade använt hennes gamla namn
och tagit upp att hon hade varit man.
Men det har hon ju!
Jag såg honom i OS!
Han var tiokampare och var med i allt!
Han var överallt!
Både i kula och stavhopp.
Han tog en medalj! Han var känd!
Han var på tv jämt!
En stor... känd... man.
Med en enorm... Inte vet jag. Jag gissar bara.
Men antagligen. Han var stor.
Nu har jag lärt mig läxan. Det var fel.
Jag skulle aldrig göra så nu.
Men för flera år sen,
när hon var... man...
För flera år sen, alltså.
Då gick hon till läkaren,
och knackade på dörren.
"Kom in!" sa doktorn.
Det här var länge sen.
Jag skulle aldrig använda hennes dödnamn nu, men det här är...
...ju som en tillbakablick till... Ni fattar...
"Kom in", sa han.
"Hej, Bruce Jenner", sa han, för det var ju...
Han hette ju det då.
Doktorn... Det här var flera år sen.
Doktorn sa: "Okej, Bruce Jenner,
hur är läget, din jävel?
Din gamla luns.
Hur mår du?
Kom hit, din jävel.
Hur mås det, Brucie-killen?"
Och Bruce Jenner... Han hette så. För flera år sen.
Okej? Så...
Bruce Jenner sa: "Ganska bra, doktorn."
"Vad kan jag hjälpa dig med, Bruce?"
Och Bruce Jenner sa...
Han hette det. Bruce Jenner sa...
"Titta här."
Doktorn sa: "Kom igen, Bruce Jenner. Du kan ju reglerna."
Han sa hela namnet varje gång av nån anledning.
"Kom igen, Bruce Jenner. Du kan ju reglerna.
Du kan inte ta med din gamla hoppstav in hit."
Bruce Jenner sa: "Nej, det är inte min stav,
utan min enorma penis."
"Okej, eftersom det är din penis,
så får du ta med den.
Men du borde ha lämnat dina kulor där ute."
Och Bruce Jenner sa...
Han hette det i...
...femtioåtta år, tror jag.
Han sa: "Det är inte kulor, doktorn,
utan mina enorma testiklar.
Det är där jag har mitt testosteron och min säd."
Doktorn sa: "Jaha.
Det låter helt rimligt...
Jag är läkare. Du är en stor karl.
Din jävel. Hur mår du, grabben? Du är stor...
Du är stor. Klart att du har en stor...
...kuk och... pungkulor.
De är jättefina."
Det låter bekant, va?
"Du måste vara väldigt stolt, Bruce."
Men Bruce sa: "Det här lär förvåna dig, doktorn.
Jag vill bli av med dem."
Doktorn sa: "Va? Varför då?"
"De är i vägen?" "För vadå?"
"När jag kör bil, om inte annat!"
Jag gav mig in i debatten och sa:
"Det gamla namnet var nödvändigt.
Det var det som var skämtet. 'Jag har förändrats.
Men inte lika mycket som Bruce Jenner.' Sen kom det verkliga skämtet."
Då blev det fel igen.
De sa att hon inte har förändrats.
Hon har alltid identifierat sig som en kvinna.
Därför är hon en kvinna.
Visst, om det är så det är.
Man är en kvinna om man känner sig som en.
Jag är inte så trångsynt att jag tänker
att det är att låta vetenskapen gå för långt.
Vetenskapen har snarare inte gått långt nog.
För jag har alltid identifierat mig som en schimpans.
Jag är en schimpans.
Om jag säger det, så är det så.
Oopererad.
Men...
Använd inte mitt dödnamn.
Kalla mig inte Ricky Gervais igen.
Hädanefter ska jag kallas Bobo.
Jag ska artkorrigeras.
Jag har redan kommit halvvägs.
Jag är kort och har korta ben och långa armar.
Jag är kutryggig. Ryggen blir hårigare för varje dag.
Jag har huggtänder.
Och jag älskar nötter.
En gång i djurparken tittade folk på mig,
så då började jag runka...
Så...
Jag är en schimpans, okej?
Om jag säger det, så är det så.
Jag måste leva som schimpans i ett år.
Sen får jag hormoner som gör mig alldeles hårig.
Det blir härligt.
Jag ska vara en hane,
så att jag får behålla hela paketet.
En heterosexuell schimpanshane.
Jag behåller min flickvän.
Jane skulle bli glad. Hon älskar både mig och schimpanser, så...
Det måste vara enklare för en man att bli schimpans,
eftersom vi är så lika,
än att bli kvinna, på många sätt.
Det är bara lite hår och överläppen,
istället för att slita bort kuken och kulorna,
och gröpa ur ett hål...
Jag är ingen läkare!
Men det är...
...kontentan av det.
Jag vet vilket jag hellre skulle göra.
Jag menar inte att schimpanser är bättre än kvinnor. Inte alls.
Okej?
Finns det några kvinnor här?
Jag ser er inte, men för mig
är varenda en av er
jämlik...
...med en schimpans, så...
Jag skulle göra allt det, med håret och så.
Jag skulle göra hela grejen...
Men jag ska behålla förmågan att tala engelska.
För nödfall. Jag pratar med Jane och hon säger: "Vad är det?"
"Vad är det, Bobo?"
"Du har lämnat ugnen på! Det brinner!"
Menar ni att om Caitlyn Jenner blev jagad av en varg,
och kom till ett staket
men hade en lång stav...
Hon skulle återgå till sitt gamla sätt.
Hon skulle hoppa över...
Lätt.
Jag skulle låta göra allt det. Överläppen.
Göra hela grejen.
Jag skulle vara en schimpans juridiskt, och vara ordentligt fixad.
Jag skulle få använda schimpanstoan.
Jag skulle gå och hålla Jane i handen. "Kom nu, Bobo."
Vi håller inte ens hand nu, så jag vet inte varför hon är så på.
Men vi skulle vara kära.
Vi kanske till och med har matchande tröjor.
"Kom nu, Bobo." Och kära. Så här.
Om nån trångsynt snubbe i en bil saktar ner och säger:
"Fan, vad äckligt",
kastar jag skit på honom och kilar upp i ett träd.
Och därför är skämtet inte transfobiskt.
Skål.
Jaha, mänskligheten.
Vad är mänsklighet?
Vad är vi för nåt?
Vi har redan snuddat vid det.
Vi är stora apor.
Det är ingen metafor.
Vi är bokstavligen stora apor.
Vi är genetiskt identiska med schimpanser till 98,6 %.
Vi är mer lika schimpanser än de är lika gorillor.
Vi hade en gemensam föregångare för sex miljoner år sen.
Vi har samma livscykel.
Som alla djur. Och det är
att våra föräldrar parar sig,
vi föds,
vi växer upp,
vi parar oss,
våra föräldrar dör,
alla våra vänner dör
och sen dör vi också.
Okej.
Min sjuåriga brorsdotter
tyckte inte om det.
Jag sa: "Du måste lära dig.
Sluta gråta nu."
Jag sa... "Du är sju år.
Just idag till och med.
Så...
Om du fortsätter gnälla ställer vi in hela festen."
Vi tar det från början. Födseln.
Redan den är udda, eftersom människor föds
innan de är färdigutvecklade.
Tack vare vår evolution
är hjärnan så stor
att vi måste få ut huvudet i förtid.
Därför är skallen formbar och i delar.
Sen utvecklas vi vidare utanför livmodern.
Det är därför vi är så värdelösa.
Kolla på andra däggdjur.
En giraff går omkring.
Den säger: "Jag är dräktig som tusan.
Min bebisgiraff kommer ut nu.
Ja, där har vi den.
Vi ses."
Och ungen säger:
"Mamma!" Den måste vara redo.
Vi är helt hjälplösa.
Vi växer i nio månader i en perfekt omgivning.
Allt är...
Det är som att vara med i en Kate Bush-video.
Plötsligt blir man utklämd genom ett hål nära röven.
Man är täckt med skit och skriker.
Man säger: "Jag kan inte andas", och nån svarar: "Jo, för fan."
Det är den första sekunden i livet.
Man vet inte var man är.
Man väljer inte var man föds.
Jag föddes i Whitley Estate i Reading.
Det hade jag inte valt.
Jag hade valt Hampstead.
Jag valde Hampstead.
Men det tog mig 45 år att ha råd med det.
Det är väldigt annorlunda
mot hur jag växte upp.
Nu är jag privilegierad.
Hamsptead är löjligt. Det är förfinat.
Det är barnbarn till poeter och konstnärer
och såna som jag, som är nyrika.
Men uppväxten var tuff.
Jag vet inte hur det är nu, men då
var mitt område hårt och läskigt.
Det kändes som i det vilda.
Jag var svag och sårbar.
Faror lurade runt varje hörn.
Min skola låg på min gata
och jag sprang jämt dit
för att inte bli rånad eller antastad.
Pedofilerna var inte så många i Reading, eftersom mördarna hade dödat så många.
Några fanns det ändå kvar.
Sen flyttade jag till Hamstead. Herregud!
Det fanns ingen brottslighet!
Jag har sett en kniv i Hampstead en gång.
Det var en palettkniv.
Det var en kille som målade en tavla mitt på gatan.
Mitt på dagen, utan att nån gormade
och kallade honom "fjolla". Det var udda!
Mitt liv har verkligen förändrats. Det har inte alltid varit så.
Jag berättar det för när man är känd, läser man om sig själv ibland.
Skvaller, Twitter och allt möjligt.
En sak dök upp regelbundet
när jag förberedde den här turnén.
Folk sa: "Han är verklighetsfrånvänd.
Han är så rik och berömd.
Han är megarik."
Det är jag.
Jag kan bränna ner det här stället för skojs skull.
De säger saker som: "Han är en observationskomiker.
Hur kan han prata om vanligt...
...patrask?
Och jag säger...
Jag säger: "Kalla dem inte patrask."
Media försöker också antyda det.
Vid intervjuer frågar de alltid:
"Flyger du jämt i första klass?"
"Nej", svara jag.
"Ofta flyger jag privat."
Jag har svarat på den frågan så många gånger. De säger:
"Vet du vad en liter mjölk kostar?"
Man ska verka verklighetsfrånvänd. Jag vet inte det, men det kvittar.
Nästa gång jag får frågan ska jag säga: "Jag vet inte.
Här har du en tusing. Spring och köp en.
Räcker det?"
En annan fråga som jag får ofta,
särskilt när söndagsupplagorna ska göra ett porträtt på en...
De försöker också främmandegöra en.
De säger saker som:
"Du har inga barn." "Nej", säger jag.
"Varför inte?"
Det är en sån konstig fråga.
Varför har du inga barn?
Istället för att fråga folk varför de har barn.
Vi frågar den tjocka kvinnan i tights
varför hon har åtta barn.
Nio!
En till trillade ut.
Den rörde inte ens vid sidorna.
Eller störde hennes rökpaus. Den bara...
Fixa bidrag för den.
Folk menar att det är själviskt att inte skaffa barn.
Hur kan det vara själviskt att inte skapa ett liv
som inte ens existerar?
Det finns ingen kammare med spökfoster som säger:
"Vi vill födas!" Okej?
Men jag har funderat på det och jag har tre skäl till att inte skaffa barn.
Jag har tre huvudskäl och jag ska berätta vilka de är.
Tre skäl.
Ett. Det finns redan miljontals!
Världen är överbefolkad. Ingen lär säga: "Rick ska inte ha barn.
Fan, vi kommer att dö ut."
Två. Ungar är riktiga snyltare. Eller hur?
Från dag ett är det bara "jag, jag".
"Mata mig."
"Klä på mig."
"Betala för mina cellgifter."
Nej...
Nej.
Inte mitt bekymmer, grabben.
Man kan inte ha tur jämt.
Det kostar ett genomsnittligt hushåll i västvärlden 200 000 dollar att ha barn.
De vill aldrig betala igen.
De är inte tacksamma.
De säger aldrig tack, utan bara: "Jag bad inte om att bli född."
Även om de får ett toppjobb,
vilket inte händer,
får man aldrig igen pengarna.
De sätter en ändå på hemmet.
Och min unge
skulle födas löjligt rik, så...
Han skulle bli en riktig jävel.
En liten Hampstead-jävel,
som ränner med andra Hampstead-jävlar,
Hampstead-aktig och jävlig.
"Jag är en Hamsptead-jävel." Jag vet det.
"Det här är mina jävliga vänner." Jag vet. Det märks.
Jag ser på era jävla mössor
att ni är Hampstead-jävlar,
din snofsiga lilla Hampstead...
Först skulle han veta att han var en Hampstead-jävel.
"Jag är lite..." Ja, vi vet.
Alla vet det.
Han skulle veta det.
Samtidigt skulle han veta att han aldrig blir lika lysande som sin pappa.
Jag skulle säga: "Jag har arbetat mig upp
och du är bara en värdelös Hampstead-jävel."
Det skulle säkert hemsöka honom lite.
I 11-12-årsåldern skulle han vara elak, hänga med fel människor
och försöka komma fram ur min skugga. Sen skulle han börja knarka.
I 30-årsåldern skulle han komma hem och överdosera på min afghanska matta.
Den kostade 20 000 dollar.
Så han ligger där och krampar
och spyr upp lungorna,
och som en snofsig, gäll dödsrossling...
...hans sista jävla ord,
säger han: "Älskar du mig nu, pappa?"
Nej!
Nej.
Det har jag aldrig gjort. Det är därför du aldrig ska födas,
din värdelösa pundarjävel.
Och tre...
Jag skulle oroa ihjäl mig.
På riktigt!
Jag har bara en katt nu, men oroar mig jättemycket.
Jag kollar alltid flera gånger att hon inte har smitit ut.
Jag har mat och vatten i varje rum
ifall att en dörr slår igen och hon blir sugen.
Ett mänskligt barn? Jisses,
att ha ansvaret för ett mänskligt liv?
Jag skulle se på när det sov.
Vi har redan konstaterat hur svaga och sårbara de är.
Du är så liten och perfekt.
Mitt kött och blod.
Sov nu i din dyra vagga.
God natt. Sov gott.
Låt inte monstren skrämma...
Död.
Ja.
Alltså...
Men varför? Varför har barnet dött?
Det har fan dött! Titta!
Helvete också!
Helvete.
Vad i... Vilket jävla slöseri med tid!
Fan.
Vad pinsamt.
"Jane?"
-"Vad är det?" -"Kom ett tag."
-"Jag står i duschen." -"Kom."
"Vad är det?"
"Ungen är fan redan död.
Jag har inte... Vad fan...
Vad fan, Jane?
Kallar du det en unge? Det är ju..."
Om Jane var ute, måste jag messa henne.
Vad skulle man ens...
"Ungen har kolat."
Hon svarar: "Vad fan?"
Jag skriver: "Japp..."
Glöm blöjorna. LOL."
Även om ungen överlever
de hemska spädbarnsåren
och blev en telning som kutade omkring
med huvudet i höjd med mina antika bord
med vassa kanter.
Jag skulle behöva vaddera allt för att skydda det från att dö.
Socialtjänsten skulle säga:
"Är det här ditt barn, mr Gervais?"
-"Ja." -"Vad har hänt?"
"Ungen är fan dum i huvudet."
Ett tag funderade jag på att adoptera.
Ett litet barn från tredje världen.
Det funkar även med mina tre invändningar.
Jag skulle inte bidra till överbefolkningen,
utan lindra ett befintligt problem.
Ett litet barn som helt oskyldigt fötts in i fattigdom.
Han skulle ha dött.
Jag kan rädda hans liv
och ge honom en bra uppväxt.
Okej? Två.
Han skulle faktiskt vara tacksam.
Han skulle vilja betala igen.
Särskilt om jag påpekar att de andra barnen i byn inte hade samma tur.
De tog sig inte därifrån.
Det skulle jag berätta tidigt,
så att han verkligen skärper sig.
"Kom, Tunde", skulle jag säga.
"Kom här.
Ja, precis.
Ta på dig en tröja. Du är inte i Afrika längre.
Det var bättre.
Titta, Tunde... Ja! Vi har vatten i kranen. Precis!
Ja.
Ja!
Nej, det är inte gratis. Det är Hampstead, men...
Visst är det rent.
Rent och färskt dricksvatten.
Ta hur mycket du vill. En hel hink.
Färskt dricksvatten. Varsågod.
Gå och tvätta bilen nu. Seså."
Jag skulle säga: "Hör på.
Minns du dina vänner hemma i den afrikanska byn?
Alla är döda nu.
Det var ingen rik man som räddade dem.
-Vill du betala igen?" -"Ja."
"Det tror jag nog."
Det som är så bra med dem
är att de kan börja jobba när de är runt... sex år.
Det är bara att ringa upp Nike och säga...
"Tillverkar ni fortfarande era saker på svettfabriker?
Jag har en bra arbetare åt er.
Ett pund om dagen blir bra. Han måste ju börja nånstans. Toppen."
Och tre...
Om han kutade omkring, slog i huvudet och dog,
och socialtjänsten frågade:
"Är det här ditt barn, mr Gervais?"
så skulle jag svara: "Ser det ut som det?"
Och...
"Det är Hampstead. Han måste ha brutit sig in."
Därför har jag inga barn.
Även om jag inte har egna barn,
brukar folk visa mig bilder på sina,
som om jag brydde mig.
Jag menar inte min egen släkt nu.
De har gett upp.
Jag har äldre syskon som har massor med barn.
Deras barn har barn, och även deras barn!
De är ett 50-tal.
Jag kan inte ens namnen på dem. Vi ses till jul.
Alla skriker efter mig. De vet att jag har pengar.
De rotar igenom mina fickor och sticker.
Det är som att bli rånad av möss.
Jag menar inte dem, utan främlingar.
Jag kan vara upptagen med jobb,
kanske på en inspelning eller nåt,
och stressad som producent eller regissör.
Det kommer dit nån som ska vara där en dag,
som har en replik eller är stuntman.
De presenterar sig.
"Toppen. Jag kommer strax."
Sen dräller de omkring.
-"Mycket att göra?" -"Ja, verkligen!"
"Jobbar du i helgen?"
"Nej, inte med inspelningen, men med klippningen."
"Jag ska ta min yngsta till balettlektionen."
"Jaha. Vad kul."
"Hon är åtta."
"Jag har en bild på henne."
"Vet du vad? Visa mig den om hon försvinner.
Då kan jag spana efter henne i skogen."
Man måste dra alla artighetsfraser.
"Vad fin hon är."
Lagom utdraget.
Om det är för kort, fattar de.
Man säger: "Ja, okej."
Om det är för långt, så...
"Oj, hon...
Fan, vad fin hon är."
Det är som ett minfält, eller hur?
Så...
Jag är inte verklighetsfrånvänd. Jag är bortskämd.
Det är skillnad. Jag hade inga pengar förrän jag var 40.
Jag har samma familj, vänner och värderingar.
Men jag är bortskämd.
Det blir man av möjligheter och privilegier.
Det krävs inte mycket. Ni ska få ett exempel.
När jag slog igenom i USA...
Nästa gång vi flög dit,
möttes vi upp av en kostymklädd man,
som ledde oss förbi köerna
och ut på andra sidan.
Första gången är det hemskt.
"Alla tittar.
Låtsas att du är sen. Dra ner kebban.
Herregud."
Gången därpå sa jag: "Var är den där snubben?
Jag tänker inte köa!"
Det går fort!
Jag har ett ställe i USA, men jag jobbar alltid när jag åker dit.
Det är alltså nån annan som betalar.
Därför flyger jag i första klass. BA.
Det blir inte bättre än så.
Jag skulle ta första klass även om jag betalade,
men Jane skulle nog få åka i turistklass...
Det kostar tio papp per person!
De visar den nya Apornas planet-filmen. Den gillar hon säkert.
Den vill hon se.
Men när nån annan betalar,
säger jag: "Jane, kom fram hit."
De två sätena längst fram...
Vi får gå ombord tidigt.
Vi är på planet en kvart före alla andra. Herregud.
De kommer med snacks,
varma, karamelliserade nötter i en skål.
Champagne. Det är toppen. Det är som en ledig dag.
Utan mobil och allt.
Det är som en minisemester att flyga till USA.
Säkerhetsvideon är onödig.
Den är alltid lite deppig.
Och helt meningslös.
Om man dundrar in i en bergsvägg
i 800 kilometer i timmen,
hjälper det inte att vara framåtlutad.
Tänk om det funkade.
Man är på väg ner och planet kraschar.
Och så testar man det.
Lågorna slår upp, man vaknar och alla andra är döda.
"Jävlar. Det är ju helt otroligt!"
Och så använder de alltid den där rösten.
Den där lugna, hypnotiska rösten. "Inget kommer att hända."
De säger hemska saker, men inget kommer att hända.
Rösten säger åt en att man kan vara lugn.
"Om planet landar i vatten..."
Då går den i tusen bitar, eller hur?
Men de säger: "Om planet landar i vatten,
är flytvästarna utrustade med visselpipor."
En visselpipa, för fan.
Planet dimper ner i vattnet, slås sönder
och alla är döda, förutom du som mirakulöst överlevde.
Du skvalpar runt i Atlanten.
Vattnet håller fyra grader.
Du har 15 minuter på dig innan du drabbas av hypotermi.
Du kan bli uppäten av en haj eller drunkna.
Du hoppas att sjöräddningen är på väg.
Du tänker: "Jag kommer att dö. Jag vet inte vad jag håller på med!
Vänta lite!"
Alltså, sjöräddningen...
Jag vet inte om ni har flugit i en helikopter.
Klart att ni inte har. Men...
De är jävligt högljudda.
Det är som att ha huvudet i en tvättmaskin.
Man måste ha öronproppar och hörselkåpor. Tänderna skallrar. Det låter...
Så låter det. Över Atlanten på natten.
Inte en chans.
Om man kraschar, så dör man.
Om man bortser från det, är det toppen.
Jag flög från Heathrow till JFK strax före jul.
Vi fick gå ombord tidigt.
Hon kom fram.
"Champagne i vinglas, precis som du vill ha det."
Och så gick hon.
Jag sa: "Har ni såna där varma nötter?"
Hon sa: "Vi delar inte ut dem på den här flygningen.
En kvinna som reser med oss är så allergisk
att om nån äter nötter i närheten,
så kan hon få en dödlig reaktion."
Jag sa: "Herregud. Självklart."
Jag blev rosenrasande. Alltså...
Vad har det med mig att göra?
Får inte jag äta nötter bara för att...
...den jävla kvinnan kan dö?
Allvarligt! Hur har hon överlevt så länge?
Om man kan dö av att gå förbi en nöt...
Om man kan dö av att vara i närheten av en nöt...
Har hon aldrig varit i närheten av en nöt...
...förut?
Och hur han hon överlevt så länge,
fast hon aldrig varit i närheten av en nöt,
hur har hon överlevt så länge
och tjänat nog med pengar
för att sitta i närheten av mig på ett flygplan?
Ärligt talat. Det...
Och om man nu dör av att vara i närheten av en nöt...
Är det nåt vi vill bevara i vår genpool?
Jag var assugen på nötter.
Det kändes som ett brott mot mina mänskliga rättigheter.
Så här bortskämd är jag.
Jag tänkte faktiskt det här.
Jag tänkte: "Vad synd att jag inte tog med egna nötter."
Jag tänkte så, men det hade ju inte funkat.
Hon skulle kliva på planet och svälla upp som en groda.
Så här...
Och sen dö.
Nån skulle säga: "Ricky Gervais hade med sig egna nötter."
Ni fattar.
Självklart tar jag inte med mig egna nötter.
Innan jag ska flyga
tar jag en dusch och gnider in hela kroppen...
...med nötter, bara ifall att.
Jag frågar: "Kan jag få nötter?"
De säger: "Tyvärr, en kvinna kan dö."
"Inga problem."
Kvinnan kliver på, slår sig ner
och sväller upp som en groda...
"Vad är det?" frågar jag och tar på henne.
"Vad är det?"
Hon säger: "Nötter!" Sen dör hon,
och jag säger: "Vem har ätit nötter?"
Då slipper jag undan ostraffat.
Jag kom till USA och var med i en pratshow,
Tonight Show med Jimmy Fallon.
Jag drog hela den historien.
Det gick bra. Publiken skrattade. Toppen. Det sändes.
Nästa dag var det upprört på Twitter.
Det betyder att en person sa: "Att du inte skäms!"
En kvinna skrev: "Jag såg dig göra narr av nötallergier.
Min dotter är nötallergiker. Att du inte skäms."
"Vem är detta?" tänkte jag.
Hon hade tweetat 15 gånger och taggat NBC och Jimmy Fallon.
Jag tänkte: "Hur många följare har hon?
Tjugotre. Strunt samma."
Ni vet när man får skäll och nån använder ens egna ord mot en,
som när en lärare säger: "Tycker du att det här är roligt?"
Och eftersom läraren är rasande,
så är det ganska roligt, vad det än...
Hon skrev...
"Skulle det vara roligt om min dotter svällde upp som en groda?"
Ja.
Ja, du säger att... Ja.
Om du sa så på begravningen, skulle jag...
Nån annan lägger sig i.
"Ohios mammor mot nötter."
Hon har en blogg och de pratar med varann.
Hon skriver om mig på bloggen och kallar mig äcklig.
En filmade sin dotter, lade ut videon på YouTube och skickade mig den.
Jag öppnade den. En gullig liten tjej på sju år.
Hon sa: "Mr Gervais, jag är dödligt allergisk mot nötter."
Radera.
Inte mitt bekymmer, okej?
Ignorera, ignorera.
Men sen skrev en av dem nåt som jag nappade på.
Jag är ju en självutnämnd Twitter-polis.
Varje dag försöker jag förklara för nån vad yttrandefrihet innebär,
särskilt i komedisammanhang
och i formen av ett skämt.
Ett skämt om nåt dåligt är inte lika dåligt som det dåliga.
Det ursäktar inte det dåliga.
Det kan vara emot det dåliga.
Det beror helt på skämtet.
Och kvinnan skrev...
"Du borde inte skämta om matallergier."
Jag borde ha lämnat det där, eller hur?
Jag svarade: "Jag skämtar om aids, cancer,
hungerskatastrofer och förintelsen.
Menar du att jag inte ska skämta om matallergier?"
Hon svarade: "Ja, men förintelsen tog inte livet av barn."
Nja...
Nog gjorde den väl det?
Förintelsen var fruktansvärd.
I klass med matallergier, enligt vissa.
"Tog inte livet av barn..." Herregud.
Det gjorde den visst.
Hitler dödade 12 miljoner människor, varav många var barn.
Man kan inte hitta på nån sån som Hitler.
Den värsta människan som nånsin har funnits.
Han var en galen,
ond,
rasistisk,
narcissistisk seriemördare.
Fruktansvärd.
Men...
...om jag skulle ha en middagsbjudning,
om jag hade slavat vid spisen med alla förberedelser,
och hade en plats över
och var tvungen att välja mellan att bjuda Hitler
eller den där flickan med matallergier...
...vet jag vem som skulle sabba festen mest.
Alla har det trevligt. "Smakar det bra?" "Ja, ist mumsigt!"
Han älskar det.
"Skål, din jävel", skulle jag säga. "Hur är läget?"
Hon säger: "Jag kan inte äta det." Jävla skit.
"Vem vill ha Ferrero Rocher?"
"Jag!"
"Okej, här!"
"Jag kan inte äta dem." Men vad fan...
Eller hur?
Sån är världen.
När folk ser nåt som de inte gillar, vill de att det ska upphöra,
istället för att hantera sina känslor.
De vill att vi ska bry oss om det lika mycket som de.
Det är därför världen blir allt värre.
För det blir den.
Jag tror att jag har fått uppleva mänskligheten bästa 50 år,
1965 till 2015, civilisationens höjdpunkt. För allt.
För tolerans, frihet, kommunikation och läkarvetenskap.
Nu går det åt andra hållet.
De sista åren har det stannat av lite.
Det är inte för att jag är gammal.
Gamla människor säger saker som:
"Allt var bättre när jag var liten."
Självklart. Du var ju liten.
Allt är bättre när man är liten.
Ålderdomen suger.
Vad som än händer är ålderdomen...
När jag vaknar numera tänker jag: "Fan, jag dog inte."
Nu måste jag göra om allt.
Jag brukar vara bakis,
ha ont i huvudet och levern.
De första fem minuterna kan jag inte gå
eftersom knäna är utslitna.
Jag börjar bli tjock igen.
Jag var smal upp till 28. Då vägde jag 60 kilo.
Sen fick jag jobb.
Och de följande 20 åren
kallar jag mina matår...
Jag blev stadigt större och större.
Tills jag nådde en kulmen av ohälsa och klumpighet
när jag var 48 år.
Vid en jul låg jag hemma på golvet...
och...
...sa till Jane:
"Jag har fått en hjärtattack." Okej?
Och min puls var uppe i 130.
Jag mådde illa. Jag hade hjärtklappning och svettades.
För att jag hade ätit elva korvar.
Det är en sann historia.
Jag var som en sån där orm.
Som när man ser en sån där stor
pyton som sväljer en hel gris.
Och sen är det kört.
Sen ligger den där i en vecka.
Som en duffelväska.
Så var det för mig.
Jag fick ingen hjärtattack, men Jane blev orolig.
Hon sa: "Du måste ta hand om dig." Jag tänkte: "Ja, jag är 48."
Jag började träna, varje dag.
Jag slutade inte med nåt.
Jag äter inte kött längre, men jag åt 2 500-3 000 kalorier per dag
och drack vin varje kväll.
Men jag brände kalorierna dagen därpå.
För att kunna göra allt det,
tränade jag varje dag. Jag sprang, lyfte vikter...
Jag hade mer tid över än gemene man.
Jag hade ett gym hemma, så det fanns inga ursäkter.
Jag gick ner nio kilo. Det var toppen.
Jag äter och dricker fortfarande för mycket,
men jag kan inte bränna kalorierna rent fysiskt. Jag kan inte träna nog.
För att jag är så gammal, sliten och trött.
Därför blir jag tjockare och tjockare igen,
och den här gången kommer jag att dö.
Jag tappar håret.
Jag har blivit väldigt tunnhårig.
Det ser bra ut därifrån, jag vet, men...
Ärligt talat, i en hiss,
när man har belysningen rakt uppifrån,
och en spegel, så liknar det en röntgenbild.
Jag får raka bort allt snart.
Jag skulle aldrig bära peruk.
Om man har en tupé och tror att man kommer undan med det...
...så gör man inte det.
Alla vet.
Alla vet det omedelbart.
Min hjärna känner av peruker innan jag gör det.
Jag kan vara på fest när den säger: "Det är en peruk här."
"Jaså?" säger jag. "Ja!"
Spideykänsla för peruker.
Det är uppenbart.
De ler som om inget var på tok.
Tjena.
Det avslöjar allt, eller hur?
Jag har blivit avskräckt från peruker av min farbror Reginald.
En bra man. Han är död sen några år. Jag var liten då.
Han blev flintis i 20-årsåldern.
Det var tragiskt. Han tappade håret.
Det kan ha varit alopeci. Jag vet inte.
Men han var flintis i tio år, till efter 30.
Sen kom han hem till oss en dag...
"Elvis! Vad..."
Jag var åtta år
och frågade faster Edna vad som hade hänt. Hon sa:
"Det är ett mirakel."
De ljög! Det var bara...
Alla visste att han var flintis!
Men han drog in alla i sin lögn,
så att de också fick ljuga.
De sa: "Håret har växt tillbaka."
Det fanns så mycket han inte ville göra, för att han var rädd att tappa peruken.
Vi fick inte ha ballonger på kalas.
Faster Edna sa: "Reg är allergisk mot ballonger." Det var han inte.
Han var rädd för att vi ungar skulle gnida en mot våra tröjor
och att hans peruk skulle flyga igenom rummet.
Vi har bilder i familjealbumet.
Om han var på bröllop eller dop
och höll i en bebis,
var det alltid med utsträckta armar.
Så här. Så att den inte nådde peruken.
Han måste ha tänkt på den hela tiden.
Det var hans stora skräck,
att tappa peruken bland folk
så att den fåniga lögnen avslöjades.
Han var militär och tuff som bara den.
Han var inte rädd för nånting, varken spindlar eller ormar...
Eller cancer.
"Hur går det med cellgifterna?"
"Inga problem."
Det finns en bild på honom
från hans sista år.
Han var 75. Det måste ha varit hans sista år i livet.
Det var en varm dag. Han var i trädgården.
I sina små shorts.
Han var en förtorkad man vid det laget.
Med vitt hår på bröstet.
Och en kolsvart peruk!
Han dog och begravdes med den.
Han har den än.
Ett litet skelett med kolsvart hår.
Som Posh Spice i all evighet.
Men jag visste att det skulle bli så.
Jag visste att jag skulle bli gammal, tjock,
sjuk, blind, döv och...
...att jag skulle skita på mig och bli runtknuffad.
Det är man beredd på.
Man vet allt om att bli gammal.
Det ingen pratar om, som man är oförberedd på...
Det kom som en chock för mig...
Jag fick nyligen veta detta
och tänker dela det med er.
De uttänjda testiklarna.
Där ser ni. Det är sånt man inte vet.
Det händer i 50-årsåldern.
Jag höll inte koll på dem eller nåt...
Jag såg dem inte på 20 år.
När jag var ung var de pigga,
och nu är de som två plommon i en socka.
Jag vet inte när det hände,
men det var nyligen. De bara...
Det var så här jag fick veta.
Medan jag har blivit äldre
har de dragits ut i smyg...
Jag har blivit rikare med åren,
så mina bad har blivit allt mer lyxiga.
Förra året flyttade jag till ett nytt hus i Hampstead.
Med ett stort, nedsänkt badkar.
Fönster i söderläge.
Jag lade mig där första kvällen. Det var underbart.
Solsken, klassisk musik... Det njöt av livet.
Jag tittade ner...
...och de flöt.
Okej?
Jag hade aldrig kunnat föreställa mig att testiklar kan flyta.
De såg så tunga ut.
Man skulle kunna tynga ner saker med dem.
De flesta ser aldrig sina...
I havet har man badbyxor, i duschen dinglar de
och badkar brukar inte vara så djupa!
Det var min första tanke. "Herregud!
Jag trodde inte att testiklar kunde flyta."
Sen kom nästa tanke.
"Vänta, badet är ju 60 cm djupt!"
Okej?
Jag sitter på botten och de ligger på ytan.
Vad är det här?
Okej?
Och...
Jag tittade
och mina testiklar är nu längre än min penis.
Med råge, dessutom.
De hade faktiskt bildat
en liten köttig livflotte.
Min penis var torr
och låg där inbäddad och...
...flöt på ytan.
Så här.
Den studsade omkring.
Jag borde ha visslat på den.
Jag tänkte: "Det här är ju helt bisarrt."
Vad fan, liksom?
Och...
Jag tänkte: "Det var nog en lyckträff."
Så jag höll dem under ytan en stund, men när jag släppte dem, flöt de upp!
De har verkligen flytförmåga.
Testa det när ni kommer hem om ni har fyllt 50.
Och om ni är män, så klart.
Eller Caitlyn Jenner.
Men...
Men världen har blivit värre.
Jag klandrar sociala medier för det.
Twitter och Facebook.
Det var där den här fåniga idén spreds
och fick fotfäste.
Det blev viktigare att vara populär
än att ha rätt.
Allt skrek "gilla mig" och "håll med mig".
Det bildades två klickar.
"Jag håller inte med, så jag blockar dem."
Och nu, i vår era av post-sanning,
bryr sig inte folk om att argumentera.
De säger: "Vem är det som påstår det?
Nej, de är inte på vår sida."
Det är skrattretande.
Det har också befäst en löjlig uppfattning som vi alltid har haft.
Min åsikt är mer värd än din.
Nu är min åsikt lika mycket värd som dina fakta,
vilket bara är strunt.
Jag får tweetar där folk skriver: "Jag tror att jorden är 6 000 år gammal."
"Och jag tror att du är dum i huvudet."
Man kan inte ha en åsikt om hur gammal jorden är.
Man får ha egna åsikter, men inte egna fakta.
Men allt handlar ju om att bli populär.
Politikerna har också snappat upp det.
De tweetar numera. De vill bli populära.
Vi röstade om Brexit för att de ville skylla på nån annan.
De ville inte begå ett misstag.
Det är nåt löjligt med det.
"Vi frågar gemene man vad de tycker."
Vi borde sluta fråga gemene man vad de...
Vet ni hur korkad gemene man är?
Vi säljer fortfarande flaskor med blekmedel
med stora varningstexter.
"Får ej förtäras."
Okej?
Vi kan väl ta bort varningstexten.
I två år.
Sen kan vi ha en omröstning.
Men det är inte bara politiker. Det är nyheterna också.
På nyheterna säger de saker som:
"Tweeta oss era nyheter."
Låt dem inte tweeta er några nyheter!
"Jag såg en Tyrannosaurus rex." Din lögnare. Eller hur?
Det var en stor nyhet förra året
om en tågolycka som inträffade året dessförinnan,
och det gjordes en utredning.
Resultatet av utredningen publicerades
och en expert medverkade på nyheterna.
Han sa: "Vi har undersökt allt
och kommit fram till att tågens hastighet
var en bidragande orsak,
så vi tänker sänka den lite.
Statistiskt sett borde det här inte hända igen."
Det borde ha räckt.
Men killen sa: "Vi har frågat allmänheten vad de tycker."
Sen fick tre personer uttala sig.
Den första sa:
"Jag betalar redan 960 pund om året,
så jag är inte nöjd."
Nästa sa: "Det tar 45 minuter enkel väg.
Det duger inte."
Den tredje sa:
"Det är bättre att komma till jobbet sent än att dö."
Varför visas det på nyheterna?
Och när går det att tillämpa
på nån situation?
Läget, Ted? Du är tidig.
Ted?
Åh, Ted!
Vi har ju pratat om det här.
Jag sa ju att det är bättre att vara sen än att dö.
Men den stora fienden
är dumhet, eller hur?
Ni ska få höra den dummaste tweeten jag har fått.
Jag ska erkänna att när jag skaffade Twitter,
så spred jag mina åsikter. Jag var en uttalad ateist.
Inte för att få nån att ändra åsikt.
Jag tyckte att det var viktigt att framföra motargument.
Det finns fortfarande 13 länder där folk avrättas för att de är ateister.
Jag ville säga:
"Det är okej att vara ateist.
Det är okej att tro på Gud
och det är okej att inte göra det." Mer menade jag egentligen inte.
Jag insåg att jag inte behövde tweeta om religion eller ateism.
Det kunde vara fakta
och ändå reta upp precis rätt människor.
Jag tweetade: "Grattis på födelsedagen, jorden.
Fyra komma sex miljarder år idag."
Nån svarade alltid:
"Vi vet vad fan du håller på med."
Den här tweeten fick jag efter en sån.
Allt är skrivet med stora bokstäver, vilket var spännande...
Det är kännetecknet för galenskap på Twitter.
Blandat med ilska. Bra, va?
Jag tittade på hans profil.
Och visst var det en herre från Texas.
Han är fundamentalist, kreationist och kristen.
Men det är okej!
Han älskar Gud och...
...foster, huvudsakligen.
Han älskar foster ända från befruktningen
tills det blir homosexuellt och sen...
Kom ihåg versalerna. Han skriker åt mig.
Bästa tweeten nånsin.
"DIN VETENSKAP..."
Min vetenskap, alltså.
Och "vetenskap" är felstavat.
Det är redan bra.
Han har uppenbarligen hört ordet och chansat...
Han har aldrig sett det i skrift,
för det finns inte med i Bibeln.
"DIN VETENSKAP HJÄLPER INTE..."
Jo, det tror jag nog.
Den hjälper ju honom
att skicka det här meddelandet till mig via en satellit.
"DIN VETENSKAP HJÄLPER INTE NÄR SATAN..."
Självklart tror han på Satan. Varför inte?
Han tror ju på att Gud skapade världen på sex dagar.
Om man frågar honom om han tror på Satan,
så lär han inte svara att det är långsökt.
Varför dödar inte Gud Satan?
Det skulle jag fråga honom.
Om jag har fel och får träffa Gud säger jag: "Jaha, så du finns."
"Ja", säger han.
"I så fall har jag några jävla frågor.
Den första är:
"Varför gjorde du choklad farligt för hundar?"
Det är ju vansinne.
Och om du nu avskyr homosexualitet,
varför satte du mannens G-punkt i röven?
Vad...
Vad är det för fel på dig?
Sen undrar jag:
"Varför dödar du inte Satan?"
Och han svarar: "Va?"
"Varför dödar du inte Satan?
Om han gör allt ont
och du gör allt gott, och du vill ha det goda...
För det vill du väl?
"Ja."
"Du kan döda honom om du vill,
för du kan göra allt."
"Ja."
"Varför dödar du honom inte då?"
"För att...
Håll käften."
"DIN VETENSKAP HJÄLPER INTE
NÄR SATAN VÅLDTAR DIN BRITTISKA RÖV."
Och han har ju rätt.
För om jag dör
och hamnar i helvetet
och blir våldtagen av Satan...
Då har vetenskapen gjort mig besviken.
Men det är det sista han vräker ur sig.
Hans slutkläm
är det som gör tweeten så bra.
"DIN VETENSKAP HJÄLPER INTE NÄR SATAN VÅLDTAR DIN BRITTISKA RÖV.
JAG KOMMER ATT SKRATTA."
Han är alltså också där!
Han är kristen fundamentalist,
och har levt sitt liv enligt Gamla och Nya testamentet.
Han dör och vaknar upp i helvetet.
Det måste vara galet traumatiskt rent känslomässigt...
"Herregud, jag är i helvetet!
Min Gud, varför har du övergett mig?
Nu kommer jag att plågas i all evighet!"
Sen ser han mig bli våldtagen och börjar skratta.
Då har han plötsligt kommit över det.
Hans dag blev plötsligt lite bättre.
Som om han inte står på tur.
Jag blir alltså våldtagen
av djävulen själv.
Och han står där: "Din jävla ateist."
Och jag tänker: "Visst, du."
Det pågår säkert i all evighet, så visst.
Så här.
Jag kanske säger: "Trampa inte på mina testiklar."
Och han säger: "Varför är de så uttänjda?"
Och jag säger:
"Du är ingen Brad Pitt själv.
Fattar du?
Ska du snacka eller våldta?
Kan vi..."
"Din lögnaktiga jävla ateist." Han är nog uttråkad.
"Jävla ateister. Varenda jävla dag."
Hans underhuggare dyker upp. "Satan?"
"Vad är det?" undrar han. "Vad? frågar jag.
Han säger: "Han där är kristen fundamentalist."
"Fan ta det här!" Han skulle kasta sig över honom!
Så... jag fick den tweeten.
Jag älskade den.
Jag delade den bara vidare.
Och vad roligt det blev när folk matade på
och skrev: "Vilken nolla!"
Han kämpar emot, utan argument,
och skriver: "Gå och sätt på din syster,
din engelska fjolla!"
Det är ju bara så ologiskt.
Jag glömde bort det och gjorde nåt annat.
Några timmar senare öppnar jag Twitter igen.
Och det bara fortsätter.
Det är riktigt roligt.
Jag skrattar åt alla svar.
Folk skriver saker till honom.
Jag bläddrar ner.
Det finns en tweet till mig,
från en kvinna. Hon skriver:
"Är våldtäkter roliga?"
Nej! Va?
Nej...
"Tycker dina kompisar det?"
Nej, lyssna nu!
"Är våldtäkter roliga?"
Hör på nu, allihop! Okej?
Jag skrev: "Det var inte jag som skrev det."
"Du delade det." Ja, för att visa vilken idiot han är.
"Du måste tycka att det är lustigt.
Det är inget att ta lätt på."
Jag skrev: "Det är väl upp till honom om han vill göra det."
Nu säger jag emot en vettig person som tycker att det här är vansinne.
Men jag kämpar för hans rätt...
...att fantisera om att jag blir våldtagen av djävulen.
För jag är så engagerad i "yttrandefriheten"...
En sån uppochnervänd värld.
Men hennes öppning retade mig.
För hon gjorde så som folk brukar göra.
Hon skrev inte: "Tycker du att våldtäktsskämt är roliga?"
Hon skrev: "Är våldtäkter roliga?"
Svaret på det är så klart nej. Ingen tycker att våldtäkter är roliga.
Inte ens våldtäktsmän. Förstår ni?
Inget vittne har nånsin sagt: "Det var mörkt, han var maskerad
och han fnittrade."
Det har aldrig...
Så jag svarade:
"Menar du våldtäktsskämt?"
"Ja", svarade hon.
"Det beror på skämtet", skrev jag. "Så fan heller!"
"Jo, det gör det", skrev jag. "Det beror på skämtet.
Det hänger på sammanhanget.
Vad menar du med våldtäktsskämt?"
Hon skrev: "Alla skämt som innehåller ordet 'våldtäkt' är oacceptabla."
"Löjligt", skrev jag.
"Det beror på vad man skämtar om."
Jag tweetade ett klipp från The Office där jag säger:
"Jag tror att det har skett en våldtäkt där uppe!"
Alla förstår det tack vare sammanhanget.
Och målet är en medelålders man
som är så narcissistisk att han säger vad som helst för att vinna.
Man måste förstå skämtet
och dess sammanhang.
Jag sa: "Vissa skämt slår varken uppåt eller nedåt.
De slår inte mot nånting.
Det kanske bara är en ordlek
som inte betyder nånting."
Det fanns ett skämt när jag var liten. Även de vuxna drog det ibland.
Ni ska få höra.
En kvinna springer in på en polisstation.
"Hjälp! Jag har blivit gängad!"
"Menar du våldtagen?" undrar polisen.
Hon säger: "Nej, de var ett helt gäng."
Det är ett våldtäktsskämt, okej?
Så...
Jag skrev att jag oftast håller med.
"Riktiga våldtäktsskämt är vidriga när det är offret man gör narr av.
De är vidriga! Jag skulle aldrig dra såna.
Men det beror på skämtet.
inte på enstaka ord eller på ämnet."
Det lugnade ner sig och de höll med om att vissa skämt var värre än andra.
Hon avslutade med att skriva:
"Okej, jag förstår vad du menar,
men ändå...
Jag kan skratta åt ett skämt som innehåller ordet 'våldtäkt'
när ingen i publiken har blivit våldtagen."
Jag borde ha låtit det stanna där.
Jag svarade: "Vilken märklig dörrpolicy."
Snacka om att strö salt i såren.
Man kommer till ett komedievent, betalar inträdet
och nån säger: "Får jag ställa en fråga?"
"Visst."
"Har du blivit våldtagen?"
"Ja, det har jag."
"Då får du inte gå in."
"Va? Varför inte?"
"En kvinna vägrar skratta om du är med.
Iväg med dig."
Sådan är världen.
Folk tar allt personligt.
De tror att världen kretsar kring dem, särskilt på Twitter.
Jag tweetar inte till nån. Jag tweetar bara.
Jag vet inte vilka som följer mig. Jag har 12 miljoner följare.
De kan följa mig utan att jag vet det,
välja att läsa min tweet
och ta det jag skriver personligt.
Det är som att gå till stan,
se en reklamaffisch där det står "gitarrlektioner", och säga:
"Men jag vill fan inte ha gitarrlektioner!"
Vad är det här?
Det står ett nummer här. Okej, då ringer jag.
Ger du gitarrlektioner?
Jag vill fan inte ha några!
Okej! Om det inte är nåt för dig, kan du bara gå vidare.
Det är lugnt.
En sak kan jag säga till Twitters försvar.
Jag använder det som marknadsföring och för skojs skull,
precis som alla andra.
Men en bra sak med Twitter,
för mig personligen, är att jag
är engagerad mot djurplågeri.
Förr tog det evigheter
att samla 100 000 underskrifter till en motion.
Man stod utanför matbutiken eller nåt.
Det är den magiska siffran, för då tas den upp i parlamentet.
Jag har deltagit i många kampanjer via Twitter
där vi har fått ihop underskrifterna på några dagar
och fått lagen ändrad.
Tack till alla er som har delat inlägg mot djurplågeri.
Det gör skillnad.
Tack ska ni ha.
Men även nåt som är så otvetydigt
som djurplågeri...
Man tror inte att nån ska protestera.
Men det gör folk.
De vill bara göra sin röst hörd.
Jag kan tweeta nåt om att en tjur blir torterad
på en tjurfäktningsarena.
"Förbjud tjurfäktning", skriver jag. Då svarar nån:
"Barnen i Syrien, då?"
Va?
Det är inget du måste välja mellan.
Man kan hjälpa båda. Jag säger inte
att vi ska strunta i barnen för tjurens skull.
Och det finns en sak som jag inte ville veta,
men som vi måste handskas med
nu när jag vet, genom Twitter.
Det finns nåt som heter hundköttsfestivalen i Yulin.
Den hålls i Kina varje år.
Det är fruktansvärt.
Vi skickar dit folk med pengar så att de kan köpa hundarna
och ta dem därifrån.
Men det är en droppe i havet. De äter tiotusentals hundar den helgen.
Jag tweetade detaljerna,
namninsamlingen, men folk skummar förbi det.
De reagerar instinktivt och säger: "Rasist!"
"Va?" säger jag.
De säger: "I väst äter vi grisar och kor."
Ja, det gör vi. Jag gjorde också det förut.
Du har rätt. En gris eller en ko är värd lika mycket som en hund.
Det handlar inte om arter, utan om vad de gör med hundarna.
De börjar med att tortera dem. De tror att det gör köttet godare.
De slår dem och bränner dem.
De flår dem levande.
Jag såg en bild...
...på Twitter, från öppningsceremonin.
Det är två killar på ett kinesiskt torg
som flår en hund levande.
Den skriker och de skrattar.
Det är det värsta jag nånsin har sett.
Jag tänkte: "Jag måste tweeta om det."
Jag tweetade bilden, med namninsamlingen,
och skrev:
"En vacker varelse
och två fula fittor som flår den levande."
Okej? Och det exploderade.
Många delade det och media tog upp det.
Jag fick ett svar från en kvinna som skrev:
"Är sånt språk nödvändigt?"
Jag borde ha struntat i det.
Men jag var rasande! Jag skrev:
"Blir du mer upprörd över ett ord
än av att ett djur plågas ihjäl?"
Hon skrev: "Jag hatar F-ordet."
Där borde jag ha lämnat det.
Jag skrev: "Folk som hatar F-ordet skulle slippa höra det
om de inte uppförde sig som fittor."
Tack!
Ni har varit fantastiska! God kväll!
Tack så mycket!
Tack ska ni ha.
Hoppas att ni tyckte om showen.
Hoppas att ingen kände sig kränkt.
Nej, jag gör det! Det är inte poängen.
Jag har alltid velat att folk ska veta
att man kan skratta åt hemska saker
utan att vara hemsk själv.
Det är nog min uppväxt.
Jag växte upp fattig, utan nånting.
Men poängen var att betala för sig och skratta.
Männen, alltså. Kvinnorna knegade vidare.
Det var min storebror Bob,
som är 11 år äldre än jag...
Han var den första jag visste
som drog mörka skämt,
redan i den jobbiga situationen,
medan det hände.
Folk skrattade och jag insåg att han helade dem.
Det är det komedi och humor är till för. Det hjälper oss hantera hemska saker.
Okej? En typisk Bob-historia.
En gång tillbringade han en timme
i pundbutiken
i Hayling Island, och frågade kassören
vad allt kostade.
Han ville se om han kunde knäcka
den stackars mannen.
Bob var den första jag visste
som stod upp mot en auktoritet.
Den första auktoriteten man möter är ens föräldrar.
Han satte sig i klistret.
Han skickades i säng. Men jag tyckte att han hade vunnit.
Han retades med mamma.
Mamma var en typisk arbetarklasskvinna.
Vi bodde ju i ett sunkigt område.
De flesta av husen såg ut
att stå på en lerplätt, med en stulen cykel
och hål i staketet.
Hon lagade staketet, sådde en gräsmatta och målade trappan.
Om det såg respektabelt ut, skulle vi bli respektabla.
Det handlade om ens rykte.
Bob skickade vykort till henne
där det bara stod:
"Läser den där pedofilbrevbäraren fortfarande din post?"
Hon hämtade det, gick in
och blev förskräckt. Hon ringde Bob.
"Nu såg han det! Du måste sluta med det där!"
På hennes begravning...
Mamma dog först
och pappa kämpade på ett år till.
Han satt mest och drack öl. Sen dog han också.
Vi hade uppgifter på mammas begravning.
Jag skötte maten och blommorna.
Bob skulle träffa kyrkoherden.
Det var ett misstag.
Vi hade aldrig gått i kyrkan, så prästen kände inte oss.
Han sa:
"Berätta om din mamma, så att jag kan säga några ord."
Bob såg det som ett gyllene tillfälle.
Utan att röra en min, sa han:
"Hon var en övertygad rasist."
Prästen sa: "Det kan jag inte säga."
"Skriv att hon gillade att påta i trädgården, då."
Han försökte få prästen att säga nåt
som skulle få oss att skratta i kyrkan.
Han förvarnade inte oss.
Och han lyckades tuta i prästen en sak.
Vi heter Ricky, Robert, eller Bob...
Ricky, Robert, Marsha och Larry.
Larry är äldst.
Han är i 70-årsåldern.
Han föddes under kriget.
Jag har alltid sett honom som den förnuftiga.
Han var förstfödd och bar ett tungt ok på sina axlar.
Mamma berättade att han som tonåring
skaffade ett jobb för att hjälpa familjen.
Larry är en pålitlig man.
Men Bob gav prästen fel namn.
Vi fick ingen förvarning. Alla satt i kyrkan.
Begravningen började. Alla var där.
Det var fullsatt.
Kistan bars fram,
ledsagad av prästen.
Prästen gick till predikstolen,
full av tillförsikt med sina anteckningar.
Och så säger han...
Eva efterlämnar fyra älskade barn.
Ricky.
Robert.
Marsha.
Och Barry.
Och...
...alla skrattar till.
Bob fnissar.
Alla förstår.
Alla skrattar.
Och vi ser Larry, som...
Okej.
Och hela kyrkan...
Varje gång vi tänkte på det,
och så såg vi Larry framför oss.
Så här.
Sen började vi fnissa,
i anfall efter anfall.
Till slut såg vi Larry göra så här.
Och prästen tänkte: "Vad sa jag nu?"
Han hade smugit med några saker som prästen inte kände till
som fick igång oss igen.
Sånt som var rena lögner eller bara lite fel.
Mina syskonbarn började gråta.
Jag var förberedd och hade näsdukar. De tog en och skickade paketet vidare.
Men före begravningen
hade jag tagit ut näsdukarna,
skrivit nåt på dem och lagt tillbaka dem.
På varje näsduk stod det: "Snörvlande jävla subba."
Och så började de skratta.
Det var som ett dårhus.
Alla prästen sa eller gjorde
fick oss att skratta.
Man såg att prästen var lite tagen.
Han avslutade ceremonin
och gick fram till mig och Bob.
Han sa: "Ursäkta, var det okej?"
Jag och Bob sa: "Det var fan lysande.
Helt jävla lysande."
Det är det jag menar. Vi ska alla dö,
så vi borde skratta.
Om man kan skratta åt elände, är det som att vara skottsäker.
Jag och min bror Bob hade en enkel regel
och det var
att om man kommer på nåt roligt, så måste man säga det.
På vinst och förlust.
Det kan gå bra...
...och det kan gå dåligt.
Men man måste säga det.
Ha det i åtanke
när jag lämnar er med det här.
Okej...
Vi satt alla i bilen en dag.
Bob körde. Bilen var fullpackad.
Vi skulle ta en tur till stranden.
Vi blev stoppade för en säkerhetskontroll.
Det stod en brittisk polisman där.
Han stoppade bilen.
Bob vevade ner fönstret. Han frågade vart vi skulle.
"Bognor", sa Bob.
Polisen sa: "Kan du öppna bakluckan?"
Han går dit och tar sig en titt.
Sen går han tillbaka till Bob.
Han tar fram en inspektionsspegel
och börjar titta under bilen.
Och när han gör det, tappar han sin hjälm.
Ur hjälmen trillar ett cigarettpaket.
Och snuten säger.
"Ni har säkert alltid undrat vad vi har i våra hjälmar."
Bob sa: "Jag visste väl att det inte var en hjärna!"
Ni har varit fantastiska. God kväll!
Undertexter: Love Waurio