DŮM LIZZO LOS ANGELES
Točíme.
Helen?
Ano.
- Ahoj. - Ahoj. No ne!
To je šílený, co?
Co to říká?
Tak jo, připravíme se. Příprava na Daveův příchod.
Jeden lok proti úzkosti.
Takže, Dave, jde ven.
- Ano, nemůžeme se navzájem dotýkat. - Já nevím.
Kruci.
- V pořádku? - Jo.
Kruci, že jsem ale hezká!
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
14. ŘÍJNA 2014
Dnes večer jsme nesmírně šťastní, že si svůj televizní debut odbyde u nás.
Přestaví nám album, které se jmenuje, jak jinak, Lizzobangers.
Dámy a pánové, přivítejte Lizzo.
To bylo mé první televizní vystoupení.
- Vážně? - Jo.
Úplně. A byla jsem nadšená. Napadlo mě:
„Jak se objeví někdo dobrej, vykopnou nás…"
Vzpomínám, že moje manažerka tehdy říkala:
„No, víš, třeba zavolá Neil Young a máš šmitec.“
Nebo něco na ten způsob. A já na to: „Počkej, cože?“
Chápete to? Pořád jsem si říkala, že se to nesmí stát.
A nakonec se to stalo.
Nevěřila byste, kolikrát mi na poslední chvíli
zavolal Neil Young.
Abychom překopali program.
- Jen se chtěl vetřít. - Jo.
Jen chtěl být v televizi.
Tehdy… Měla jste takové tričko.
- Jo, chtěla jsem ho vytáhnout! - Kde je?
Mám ho ve skříni. Zachránila jsem ho.
Stálo na něm: „Cítím s tebou, André-“
- Na koho byl ten odkaz? - Na Andrého 3000.
Napadlo mě, že když budu v televizi, tak to třeba uvidí.
Viděl to
a skutečnost, že jste se vy i André 3000 dozvěděli, že existuju,
znamená, že jsem to dokázala. Že jsem hvězda.
Ano. Má oblíbená část toho pořadu byla hudba
a říkám to už léta,
že nic není víc vzrušující než živá představení,
a já jsem seděl vážně blízko.
Kdy jste naposledy vystupovala před obecenstvem?
- Jo. - Je to dávno.
Ano, já taky.
To máte okamžitou reakci.
Tady žádné publikum nemáme.
- Ano. - Jsme uprostřed pandemie.
A rád bych vás ujistil o pár věcech.
Jsem otestovaný.
- Vy jste otestovaná. - Já taky. Několikrát.
- Testují mě každou půl hodinu. - Co vaše nosní dírka?
Tenhle nos už mi nepatří.
Ale Moe, náš kameraman,
kdykoliv tu padne něco důležitého nebo vtipného,
tak Moe položí kameru a zatleská.
- Jo, díky Moe. - Jo.
Tak si to teď vyzkoušíme.
Co je důležité a vtipné?
Ne, zkusím spíš něco důležitého.
Tak jo.
Rozhodně budu rád, až tahle pandemie skončí.
Jo. Hezký.
Řekl jsem, že budu rád, až ta pandemie skončí.
- Jo, výborně. - Jo.
Díky, Moe.
- Na tohle nemám kvalifikaci. - To je důvod, proč je kameraman.
Nikdo z nás nemá kvalifikaci.
Nedávno jsem vás viděl.
Asi nějaká repríza představení.
- Ano. - Nádhera.
- Ano? Líbilo se? - Jo.
Paráda.
Myslím, že to bylo někdy před Grammy, ne?
Blahopřeju. Kolik už jich máte?
Tři. Ano, tři krásné, lesklé roztomilé Grammy.
- To je šílené, co? - Jo.
Vždycky se takhle ohlídnu a říkám: „Kruci, jsou tam.“
Ano. A pak je tu druhá věc.
Time Magazine vás označil za Bavičku roku 2019.
- Jo. - Co to je?!
- Vážně? - To je přece šílený. Divný.
Ale až dodnes jsem… Pochopte, řekli mi:
„Chce tě zpovídat Letterman.“ Tak říkám: „Kvůli čemu? Proč mě?
Co ode mě chce?“ Jako pochopte, vy…
Vy si můžete vybrat kohokoliv.
LIZZO - VYPRODALA SYLVEE 10/10/19 BOMBA!
LIZZO - CUZ I LOVE YOU ZLATÉ ALBUM
- Ty fotky jsou skvělé. - Které?
Na těch platinových a zlatých deskách.
Jsou krásné.
Děkuju.
Jsem na ně moc hrdá a dodává to všemu punc reality.
Podívejte.
- Vidíte? - Jo.
Udělalo mi to radost. Mám radost, když se o mně mluví.
Myslím, že když nemáte nic jisté,
když nevíte, co bude příští den,
a doopravdy se bojíte a snažíte se přežít,
a pak přijdete někam, kde vážně oslníte,
tak cítíte skutečnou vděčnost, každý den.
Když tam přijdete,
nemáte strach, že vám někdo poklepe na rameno a řekne:
„Jasně, už toho bylo dost, díky. A teď zpátky do Detroitu.“
Takhle jsem si připadala, když mě oslovil Letterman.
Jo!
Říkala jsem si: „Je to vůbec možný?“
Určitě si to rozmyslí. A už jsme tu.
Stačí, co nám udělali s pořadem.
To je mi líto.
Melissa Viviane Jeffersonová.
- Melissa Viviane Jeffersonová. - Jo!
- To je ale jméno! - Líbí se vám?
Jo.
Vždycky vypadalo tak obyčejně.
Melissa Viviane Jeffersonová?
- Není obyčejné, - MJV.
Tátovi se to jméno zdálo, než jsem se narodila.
Opravdu? To je milé.
- Byli jste původně v Detroitu, že? - Ano.
Matka byla muzikální? A váš otec dělal hudbu?
Máma je velmi muzikální.
Hrála v kostele na klavír a taky tam zpívala.
Táta taky dělal do hudby, ale on miloval rock.
Vždycky hrál Eltona Johna nebo Billyho Joela.
Queeny.
Takže jsem dostala velmi obsáhlé hudební vzdělání.
Jako gospel a rock…
Byli jsme hodně muzikální, táta chtěl rodinnou kapelu.
A málem k tomu došlo.
Pořád by to šlo. Stačí posadit bráchu k bicím.
Pak jste se přestěhovali do Houstonu. Proč?
Kvůli lepšímu životu.
- Abyste vypadli z Detroitu, chápu. - Je to tak.
Miluju Detroit. Pořád tam mám příbuzné.
Ale když se chcete posunout, musíte odejít.
Řeknete si „stěhuju se“ a druhý den musíte pryč.
Detroit je místo, které si vás dokáže udržet dlouho,
rodiče tehdy říkali: „Stěhujeme se do Texasu.“
A já říkala: „Nechci kolem sebe kovboje a koně.“
A den nato jsme tam byli. A já viděla koně a lidi na nich.
Byla jste oblíbená? Šikanovali vás? Měla…
Měla jste na škole těžký život?
- Na střední si mě dobírali. - Kvůli čemu?
Protože…
Je na mě spousta podivností. Třeba se mi posmívali kvůli botám.
Mám široké paty, takže chodím dost našikmo.
- Podívejte. - Panebože.
Teď mám boty na zakázku…
Teď se mi posmívejte.
Ale jo.
Dobírali si mě. Dobírali si mě kvůli mým vlasům.
Za to, že se dobře učíte.
- Ano, že se často hlásím. - Proč tohle někomu vadí?
Nevím. Prostě jim to nedalo spát.
Byla jste dobrá studentka? S dobrým prospěchem?
Měla jsem dobré známky,
tedy dokud mě nenapadlo, že zarazím ten posměch
a začnu být cool, pak se ze mě stal třídní klaun.
A taky jsem byla pořád v díře.
- Co je to díra? - V izolaci.
V místnosti, kam strkají zlobivé děti, když už jich má učitel dost.
Řeknou vám: „Vypadni!“ Má učitelka španělštiny říkávala:
„Melisso, vypadni!“ Nechtěla mě ve třídě.
Dopředu jsem si nakoupila brambůrky, protože jsem věděla, že budu v izolaci.
A pak jsem tam seděla chroustala.
Vždycky jsem ty Cheetos ocucávala
a pak je teprve snědla, aby neslyšeli chroupání.
Tenhle příběh slýcháme často,
o dítěti, na které ve škole koukají divně a odstrkují ho
a pak najednou vidíme, že z těch dětí něco je
a říkáme si: „Ale ne, to jsme nezvládli.“
Vzpomínám si na učitelku angličtiny,
ve čtvrté třídě nám dala za úkol, abychom napsali příběh.
A já na to: „Jo, napíšu příběh!“
Napsala jsem celou knihu a ještě ji ručně svázala.
Kniha měla vlastní desky, a když jsem jí učitelce dala,
řekla: „Chtěla jsem odstavec, na tohle nemám čas.“
Tak říkám: „Potlačujete mou kreativitu!“
Řekla jsem mámě: „Musím z týhle třídy pryč.“
A tak mě přesunuli.
Ale chodila jsem pořád pozdě. Vždycky jsem přišla do školy pozdě.
Vstupovala jsem do třídy, když už ostatní tiše seděli
a dívali se na školního kapelníka, a já se cítila hrozně,
měla jsem pocit viny, že chodím pozdě,
a tak jsem si říkala,
že když budu vypadat naštvaně, lidi budou myslet, že se něco děje,
a nebudou mě otravovat.
Jeden ze školních kapelníků si mě po škole vzal stranou.
A řekl mi: „Máš sílu změnit způsob, jakým lidí cítí.
Když přijdeš do hudebního sálu
a máš v sobě tu temnou, negativní energii, začne se šířit.
Jsi vůdce.“
Nemyslela jsem si, že můžu někomu sebrat radost nebo mu ji dát.
A tehdy jsem si řekla: „Musím být zodpovědná,
protože ten chlap ví víc než já, je starší.“
- To vás pomohlo utvářet. Fantastické. - Jo.
Ke konci dospívání, na prahu dvacítky,
jsme často hráli za pití, hodně často.
V hezkých podnicích, v pajzlech, nebo všude?
- V malých, hipsterských barech. - Aha.
Měli jsme hezký rozjezd.
Když přišla na naše představení máma, byla v sále sama.
Myslím, že tohle máte společné s každým úspěšným muzikantem
už od počátku věků.
Hrála jste v sálech, kam přišel jediný člověk.
Na takovou věc asi nezapomenete.
Pamatuju si, že jsme měli vystoupení a nebyl tam nikdo.
A bubeník povídá: „Tak to klidně můžu odfláknout.“
Nebo něco podobného. A já na to: „Nikdy nic neodflákneš.
Musíme pokaždý hrát, jako kdyby bylo plno.“
- Jasně. - Každé představení jsem dávala naplno.
Končila jsem úplně vyřízená.
Protože ctíte ten závazek.
Je to závazek, který si uvědomuji už od mládí.
Protože můj táta na nás byl hodně tvrdý,
chtěl, abychom byli úspěšní.
Ať už šlo o jakoukoliv aktivitu, dotlačil vás do ní.
Byl to drsný otec? Nebo laskavý, milující táta?
Velmi drsný.
Co se týče mé hudební kariéry, upnul se táta k flétně.
Říkal: „Chci, abys hrála na flétnu a zpívala.“
A pak dodal: „Musíš zpívat.“ A já na to, že tedy ano.
A potom… když se mu začalo ze spousty důvodů
hroutit zdraví,
vzpomínám, jak jsem říkala: „Budu úspěšná
a vydělám spoustu peněz, abych se o tátu postarala.“
- Kolik mu bylo, když zemřel? - Padesát sedm.
- Mému otci bylo 57, když zemřel. - Vážně?
Ano, 57 opravdu není žádný věk.
A vy jste byla mladá, něco přes 20?
- Ano, bylo mi 20. - Jo.
Když jsem se tak rozhlížela kolem, vypadalo to bezútěšně.
A já jsem si říkala: „To se z toho mám sesypat?“
Co přesně bylo bezútěšné?
Bože. Říkala jsem si, že všechno,
co jsem doteď dělala, je k ničemu.
- Vážně? Vy… - Ano.
Měla jsem z toho deprese, z toho vědomí,
že bych měla něco dokázat,
ale můj život k tomu nespěje.
Chápete? Věděla jsem, co chci být, celý život.
Ne slavná osoba, něco jiného.
Přenášet na lidi pocit štěstí, pomáhat, spojovat je.
Kdokoli jiný by usoudil,
že taková situace uvrhne dotyčnou osobu do deprese.
Ano, často trpím úzkostí.
Tak o úzkosti něco vím. Úzkost a deprese jsou nejlepší přátelé.
Jak moc je to s tou úzkostí zlé?
Když jsem bývala mladší, bylo to horší,
občas jsem měla pocit, jako bych byla mimo vlastní tělo.
Probudila jsem se, srdce mi bušilo
a říkala jsem si: „Panebože.“ A nevěděla, co to je.
A pak jsem začala chodit na akupunkturu a dělat meditaci
a došlo mi, že ty příznaky začaly mizet.
Takže meditace pomohla?
- Hodně. - Ano.
- Smím se jich dotknout? - Jistě.
- To je růženín. - Příjemný do ruky.
- Je to příjemné na dotek. - Viďte?
Má sbírka krystalů roste,
dostávám je od lidí od doby,
co jsem se o tom zmínila na Instagramu.
Tři krystaly jsem si koupila, svoje první.
- Byl to tenhle, tenhle a pak… - Tenhle?
Miluju ho. To je ametyst, můj oblíbený.
Miluju ametyst. Jsou všude.
- Jsou v geodách. - Jo, jasně.
Mým snem bylo najít geodu a otevřít ji.
- Ano. - Mít vlastní ametyst.
Ale tyhle tři jsou pro mě moc důležité a staly se součástí velké životní změny.
Prostě jsem je držela v ruce, ležela a meditovala.
A občas jsem si položila ten růženín na srdeční čakru,
protože je to krystal lásky a pročišťuje vám srdeční kanál.
Dávám si ho sem. Černý turmalín chrání před zlem.
- Turmalín? - Černý turmalín, ano.
Chrání vás před zlem a každým, kdo by vám chtěl ublížit.
A pak je tu samozřejmě… Chcete si ho podržet?
- To je nádhera. - Viďte?
A je to vážně pravda?
Podle mě je všechno energeticky vodivé, a když opravdu věříte,
že to u vás něco změní, tak to funguje.
Odmalička jsem měl ametystový balvan,
který pocházel z farmy mých prarodičů.
Jinak ale o těch mystických schopnostech nic nevím.
Ale na druhou stranu,
když vám to dává dobrý pocit, tak proč ne?
A jsou nádherné.
Já mám mizernou náladu už 30 let. Mohla byste…
- Ježíši. - Je tu něco, co by to napravilo?
Musela jste se s tou úzkostí někdy léčit?
Ne. Tedy…
- Ano… - Neformálně?
Zkoušela jsem houbičky.
Já vlastně nevím, co to znamená. Slyšel jsem o lidech, co si vzali houby
a došlo k nějakému psychedelickému zážitku.
- Vy jste nikdy houby nevzal? - Měl jsem je na švýcarském steaku.
Takže jste měl šiitake.
Ale neměl jste houbičky, co vás vezmou na trip, jestli rozumíte.
A co s nimi děláte?
Vždycky beru mikrodávku.
Odlomím si vždycky ten nejmenší možný kousek,
drobeček, a pak ho sním,
protože se v tom nechci topit, nechci do králičí nory.
Jasně. Tak co se stane?
Prostě jste… najednou vyrovnaný.
- Šťastný. - Vyrovnaný?
Odmítáte umělé věci.
Někdy je technika tak trochu výzva.
A vy si řeknete: „Tak moment, já… jsem tu byla dřív.“
- Ano. - „Tak proč mi říká, co mám dělat?“
Tohle je zajímavé.
- Všichni jsme tu byli dřív než technika. - Jo.
Můj iPhone mi řekl: „Je čas vstávat.“
A já na to…
„Poslouchej, já ti něco řeknu.
Já už jsem vzhůru. Takže se pleteš.“
A pak mi došlo: „Jak se opovažuješ?“ A už šel do šuplíku.
Co se mě týče, tak mě to děsí.
Když si vybavím houbičky,
případně když jsem byl mladý, tak to bylo LSD neboli acid.
Bože.
Úplně mi to nahání hrůzu. Nemůžu…
Slyšela jsem, jak lidi říkali: „A pak televize obživla
a pohltila mě, byl jsem uvnitř.“
Tak si říkám: „Nebudu nic zkoušet, nechci být pohlcená.“
Jediné, co jsem kdy v životě měl a co normálně fungovalo,
byl mozek a ústa.
Takže když si něco udělám s mozkem, co mi zbude?
- Jen má pitomá pusa. - Vaše pusa.
- No tak jo. Nahrajeme si to. - Jo.
Říkají, že Jay-Z…
Jde do toho, postaví se za mikrofon,
něco ze sebe sype a dostane se do varu.
A přesně to budete dělat vy. Budete Jay-Z.
- Jo. - Budete… D-Z. Dave-Z.
- Kdo je to? - Ten malý…
- Jo. Kdo je to? - Netuším.
- Líbí se vám? - Jo.
Tak já to tam dám. Jdeme na to.
- Co říká? - Hustý, hustý.
Pak přidáme trochu kláves. Ano, to je nádhera.
- To je mollová tónina? - Ano, mollová.
- Jako že jsem génius? - Doslova a do písmene.
Díky.
Jdeme na to.
Páni.
Jo.
A teď do toho říkejte, co vás napadne, ano?
Jak poznám, že je konec?
Tak tuhle otázku si pokládám každý den.
- Dobře. - Jdeme na to.
Nikdy jsem to nedělal.
A kruci! To jako vážně?
Tak se na mě podívejte.
Jdeme na to.
- Začněte, až to uslyšíte. - Dobře.
Připomíná mi to všechny ty testy sluchu.
- Bylo to dost nahlas? - Nic jsem neslyšel.
- Vážně? Zatraceně. - Jo.
Je to hlasitější?
- Lizzo, já nic neslyším. - Hlasitěji?
Ten problém nemusí být v zařízení.
Zatraceně.
Víte…
- Poslechneme si, jak to zní. - Dobře.
Lizzo, nic neslyším.
Ten problém nemusí být v zařízení.
- No tak moment. - Tak tohle je bomba!
To byly jen kraviny.
Tohle si uložím.
Pro mě byl zlomový okamžik,
když mě vyhodili z ranního pořadu.
Co byl zlomový bod vaší kariéry?
Byl to Minneapolis?
Minneapolis mi změnil život, jo.
- S kým jezdíte do Minneapolisu? - S producentem.
Jeli jsme do Ediny.
- A bydleli jsme v jeho… Jo. - Vím, kde je Edina.
V Indianapolisu jsem předpovídal počasí
a jezdil do Ediny na jejich stanici, tuším že KSTP,
což bylo přesně to samé.
Byla to stejná práce, stejné peníze, prostě jen alternativa,
a taky si pamatuju, že když jsem jel z letiště,
viděl jsem ty nekonečné ploty, ty bariéry kolem dálnice.
Tak se ptám řidiče: „K čemu jsou ty ploty?“
Ty ohrady se táhly celé kilometry.
A on říká: „Jo tohle? To je proti sněhu.“
Tak povídám: „Sem už se nevrátím.“
- Jo. - A vrátil jsem se.
Taky mi říkali, kolik tam toho blbýho sněhu padá.
Nevím, proč jsem zůstala. Ale Minneapolis miluju.
Podle toho poznáte, že Minneapolis v sobě má kouzlo.
Když zvládnu i tu zimu.
Ale žít v Edině bylo divný. Jsou tam bohatí běloši.
A je to město, kde když mám afro,
říkají: „No ne, to jsou ale legrační vlasy.“
A já si říkám: „Kruci, co je na mým afru tak legrační?“
Dělala jsem v McCormick & Schmick
a vzpomínám si…
Jsem z Detroitu, takže u nás se „losos“ vyslovuje jinak,
a pamatuju si, že mě zákazníci často opravovali.
Pořád říkali „losos!“
Tak mě napadlo, jestli to není útlak.
Týden před mou prakticky evakuací
z Ediny jsem se sešla se svou DJ-kou Sophii Erisovou.
Seděla jsem v taxíku, brečela a říkala si: „Nevím, kam jít.“
Zavolala jsem jí: „Můžu u tebe přespat na gauči?“
A skončila jsem. v Southside Minneapolis.
Zdálo se mi to divné,
že je v Minneapolisu velká hudební scéna.
Říkal jsem si, že je to nesmysl.
- Ano. - Je to Minneapolis, kristepane.
Mají tam ploty proti sněhu. Žádná hudební scéna tam není.
Hudební scéna v Minneapolisu je Prince.
Teď jste v Minneapolisu vy.
Byla tam skutečně legitimní, úspěšná a životaschopná hudební scéna?
Je tam doteď!
Je to fakt paráda
a místní umělci dokážou vyprodat každý sál ve městě,
v ten samý večer.
Jak jste tam byla dlouho a co jste dělala,
když jste narazila na Prince?
A byl to váš cíl? Dala jste si za úkol se s ním setkat?
Ani omylem.
Takovýhle cíl asi nemá nikdo. Bylo to neuvěřitelné.
Fakt neuvěřitelné. Myslíte si, že takhle sedím
a říkám si: „Co kdyby ke mně domů přišel David Letterman?“
- Jo. - Nic takového mě ani nenapadlo.
To je mimo vaše představy.
Nebyla jsem v Minneapolisu dlouho, to musím říct.
Půl roku? Dva roky?
Dva roky.
Hrála jsem v pár dívčích kapelách
se svou DJ-kou a hudební životní partnerkou Sophií Erisovou a…
Prince měl ten projekt, kde se zabýval rozvojem
mladých černých žen, které byly kreativní, on je podporoval,
v Paisley Parku.
Paisley Park tedy považoval za svůj domov?
- Velký… - Ale bylo v tom něco víc. Bylo to…
neuvěřitelné.
- Chápete? Bylo to jako studio… - A vy…
Chodila jste tam jednou týdně, dvakrát týdně, každý večer, kdy?
Každý večer ne. Kéž by.
Můj vztah s Princem byl…
On byl Charlie a my andílci.
Tak nějak to bylo.
Když jsem byla poprvé v Paisley Parku, nahrávali jsme…
A on byl na telefonu.
Ano. A my jsme si říkali: „Líbí se mu to?“
Jako by nás poslouchal.
A říkali jsme si: „Určitě jo.“
Umíte si to představit?
Já jsem si říkala: „To je ono.
Tahle mystika funguje, je to tak, nemůžu se jí vzpírat.
Nemůžu…
osud nikam tlačit.“
Byla jste ještě v Minneapolisu, když umřel?
- Zrovna jsem se přesunula do LA. - Do LA.
A pak jsem dostala SMS, kde stálo: „Představ si, že umřel.“
Ještě večer jsem letěla do Minneapolisu, šla rovnou na First Avenue
a zpívala „The Beautiful Ones“ od Prince.
Naposledy jsem viděla Prince… byla jsem tehdy v Paisley Parku
a on hrál na klavír „Purple Rain“.
Při tom hraní se rozplakal a byl to ten nejhezčí zvuk,
co jsem slyšela.
Jako kdyby v tom klavíru byly smyčce, housle,
a já si říkala: „Propána, kde se tyhle zvuky berou?“
A jeho hlas byl tak krásný. A pak plakal
a bylo to nádherné. A potom řekl…
„Musím předělat pořadí skladeb pro vystoupení.“
Protože věděl, že nemůže dát tuhle na začátek.
„Purple Rain“ ho příliš dojímal.
- Ano. - Ale nenapadlo mě, že se něco děje.
- Ano. - Jenom…
Nikdy jsem u něj neviděla tolik emocí.
Není nic lepšího než být skutečný umělec,
který jde až na dřeň
a pro kterého celý svět krvácí.
Celý svět byl fialový.
ODPOČÍVEJ VE FIALOVÉ
Takže jste se přestěhovala do LA, protože jste šla nahoru?
LA má takové kouzlo, rozhlédnete se a najednou jste v LA.
Pořád jsem si říkala, že nikdy neodejdu, že to mám v Minneapolisu ráda, že zůstanu.
A pak jsem zjistila, že létám sem a tam,
nejdřív říkali: „Tak vás ubytujeme v hotelu.“
A pak: „Pořídíme vám tu menší byt.“
- A pak, zničehonic… - A to všechno…
Takže vám to financuje hudební producent?
Přestěhovala jsem se do LA, protože jsem pracovala pro MTV
a měla smlouvu s Atlantic Records.
Ale kdyby to šlo dělat z Minneapolisu, dělám to tak.
Dnes to můžete dělat odkudkoliv. Nemusíte být v LA.
Můžeš být v Lintonu v Indianě.
- Nepokoušejte mě. - Jo.
Ahoj, světe
Jak je?
AHOJ, LIDI!
Víte, co se děje?
VÍTE, JAK DNES MŮŽETE POMOCT SE ZMĚNOU?
Víte, kolik je hodin?
Je čas volit
VOLTE! DNES JSOU PREZIDENTSKÉ PRIMÁRKY
Je čas volit
WASHINGTON
Je čas volit
- I v téhle době skládáte hudbu. - Skládám jako šílená.
Možná to přeháním. Takže se musím mírnit.
Co přesně to znamená?
Když jsem to přeháněla, bylo tam moc slov.
A k tomu opravdu složité rytmy.
Když budete poslouchat…
„Batches & Cookies“ je tam „Vím, jak hrozně to lepí.
Vzal sis a řekl jejda.
Budu potřebovat jednu pro svou lásku.“ Proč rapuju tak rychle?
Chápete? A došlo mi, že se hromadně propojím s lidmi.
Je tam verš: „Proč jsou muži…
… skvělí, jen dokud nemají být skvělí?“
Mně se to zdálo
úžasné.
Je to zhuštěné a pravdivé.
Díky.
Našla jsem video, jak brečím ve studiu,
když jsem nahrávala „Truth Hurts“.
Jaká zkušenost vás k tomu vedla?
K tomuhle zážitku mě dovedla láhev vína.
V té době jsem cestovala se dvěma tanečnicemi, DJ-kou, pak já,
kreativní režisérka, s manažerka turné, samé ženy.
Daly jsme si v zákulisí láhev vína
a pak si řekly: „Jo, krucinál, jdeme na to.“
Chápete? Není to přesně ten zvuk…
A já jsem byla hodně smutná z jednoho hodně traumatického zážitku.
Milostné vztahy nemusí být dramatické, aby byly traumatické.
A je to jedna z těch věcí, která tak trochu vyplynula z konverzace.
„Proč jsou muži skvělí, jen dokud nemají být skvělí?“
A napsala jsem si to
a pak to dala do… Prostě jsem to nechtěla zapomenout.
A když jsme dělali „Truth Hurts“,
vrátila jsem se k tomu.
Pro mě to znamená, že…
stavíme neustále muže do pozice síly,
zejména, když je milujeme, protože jim věříme.
Věříme, že se o nás postarají.
A často přijde čas,
že nás zklamou.
Muži chtějí být takhle vnímáni.
Jako skvělí, chápete?
Využijí, včetně mě, každé příležitosti.
„Dovolte, abych vám o sobě něco málo řekl.“
Ale když pak jde do tuhého, hledají, kde nechal tesař díru.
A ženy se nestačí divit. Je to tak.
Až zase řeknete, že jsem talentovaná, dejte před to „multi“.
Vykuř mi ho!
Hra na flétnu, to je… Upřímně řečeno… proto jsem tady.
- Prostě… jo. - A je to tady.
To je přesně ono.
Takže si říkám, kde se to sakra…
Stalo se to ve škole? Někdo říkal: „Pojď sem, děvče?“
Mohla jsem hrát na klarinet, twerkovat a hrát na klarinet.
Ale když se teď podíváte na můj život,
byla to ta nejzázračnější věc, protože, za prvé,
kapela Youngblood Intermediate School Band byla ta nejvíc cool.
Byli jsme parta páťáků a šesťáků, co se připravovali na koncerty v tělocvičně.
Můj kapelník, pan James Browden,
bral inspiraci k skladbám z rádia
a my jsme je pak hráli a on nás nutil tancovat,
takže jsme vážně milovali hudbu.
Je to legrační, protože já jsem se bála jazzové i rockové flétny,
ale ne klasické, „Muž se zlatou flétnou“…
- James Galway. - James Galway, toho miluju.
Říkala jsem si: „To je ono.“
Poslouchala jsem jeho CD
a snažila se ji okoukat a hrát ji s ním.
- Poznala jste ho? Hrávala jste… - Ne.
Má platinovou flétnu a já si říkala: „Velkej frajer.“
Víte, co myslím?
Někdo má platinové řetězy, ale on má platinovou flétnu.
Označit chlapa, který je mistr
symfonické orchestrální flétny jako velkej frajer,
je dost dobrý.
Je to velkej frajer.
Moe, tomu… Tomu ses mohl zasmát.
- Je to hroznej herec. - Děsnej.
- Takže tu máte flétny? - Mám jich hodně.
Jsou flétny drahé?
Když jsem neměla nic, měla jsem flétnu Sashu,
a to bylo to nejdražší, co jsem měla.
Žádné auto, žádný dům, nic. Střežila jsem ji jako oko v hlavě.
- Můžu se na ni podívat? - Určitě.
- Ano, je ženského pohlaví. - Je moc zajímavá.
Vás ta blbá flétna nějak zaujala.
To ano, ale co je na tom divného?
Asi nic. Možná jsem na ni jen zvyklá.
- Tak já vám ji přetřu. - Jo.
Je zapatlaná, protože na ni hraju a neutírám ji.
Flétna Muramatsu vyrobená v Tokorozawě, v Japonsku.
Tyhle jsou hodně zvláštní, mám mimořádné vzácnou flétnu.
- Jak jste k ní přišla? - Dal mi ji otec,
na druhém stupni, nebo na střední,
a od té doby ji mám.
- To jsou věci. - Takže prakticky klenot.
- Můžete si sáhnout. - Nechci na ni sahat.
Naprosto upřímně… Kdybyste tu nebyla, zkusím to.
- Vážně? - Jo.
Mám těch fléten tolik. Můžete vážně… Tohle je okarína, tohle toot.
- Jako flétna pro děti. - Jen se na ni hraje příčně.
- Ano, z boku. - Je to tak.
Mám těch fléten tolik.
Chci, abyste si zkusil něco, co není tak drahé.
Můžeme zkusit Blue Ivy.
Tohle je Blue Ivy.
- Nástroj plný rozporů. - Kvůli barvě?
Ano. Říkali mi: „To není flétna, to je hračka.“
Takže…
Lidi bývají oškliví, když mluví o flétnách.
Že se nestydí!
Dáte ruku sem a pak ji dáte… takhle.
Panebože. To je úžasné. Jste přirozený talent.
Napoprvé to nikdo neudělá takhle dobře.
Kde má díru?
No…
- Jak dětinské. - Nechte toho.
Fouknete do téhle díry.
Budu potřebovat, abyste odešla.
To zvládnete.
Lapám po dechu.
Vítejte v mém světě.
A teď si představte, že k tomu ještě zpíváte.
- Tak ukažte. - Dobře.
Foukáte silně, nebo slabě?
Jde hlavně o nátisk, ten se dělá ústy.
- Ano. - Jen musíte…
Tohle fakt nikdo nezvládne.
- A teď pozor. Vezmte si to. - Jo.
Zkusíme něco jiného.
Moment, ne.
Určitě tam něco máte. Jak jste to udělal?
Moment, jak jste to udělal?
Je to jak ptačí volání?
- Doprovodíte mě na Sashu? - Na flétnu?
Tak jo. Co budeme hrát?
- To jsou „Rolničky“. - Došla mi pára.
Mohla jste udělat kariéru v symfonickém orchestru.
- Po tom jsem moc toužila. - Co se stalo?
Vyhodili mě ze školy.
Tehdy vám zemřel otec?
- Kolik jste měla za sebou? - Rok a půl z vysoké.
Nekecám.
Ale s flétnou vám to šlo hudebně dobře.
Jo, šlo mi to dobře.
Při hlavních hodinách jsem chodila hulit.
Chodila jste hulit.
V těch hlavních hodinách, kdyby to někdo nevěděl,
se všechny flétny sejdou a vy hrajete svůj part,
a pak vás učitel kritizuje.
Já jen, aby to někomu neuniklo,
vy jste chodila hulit.
- Já jen… pochopil jsem to správně? - Chodila jsem hulit.
Chodila jste hulit. Jo.
- Měla jsem styl. - Jo.
Jak se vám otevíral a rozšiřoval hudební horizont
a šla jste za jiným stylem hudby,
lidi vám začali flétnu rozmlouvat.
- „Tohle sem netahej.“ - Jo.
A já si říkal: „Vy jste cvoci.
Tahle flétna, prokristapána, vydělává peníze.“
Měla jsem takový pocit viny, že nezapadám do kapely.
Když mi říkali „To je trapárna, to nedělej,“
tak jsem neříkala „Ne, to je super.“
Říkala jsem: „Máte pravdu.“ Nic jinýho jsem neuměla.
Pak se stalo, že jsem na Instagram hodila video,
kde jsem hrála na flétnu, a lidem se to líbilo.
Tak si říkám: „No vida! Funguje to!“
A udělala jsem to na pódiu, začalo to žít vlastním životem.
- Co měli s flétnou za problém? - No, rappeři na flétnu nehrajou a…
Já vím, ale je to bezvadná věc. Prostě jste to spojila a bingo.
Ten zvuk je…
Ano. Léčivý.
Má to nádhernou frekvenci.
Jako meditační hudba, ta se hraje na flétny.
Opravdu? To je nádhera.
- Děkuju. - Jo.
Takže tohle jsem dávala jako přídavek.
- Vystupovala s flétnou. - A lidi šíleli.
- Řvali. - Jo.
Je velmi oblíbená. Za míň než 20 tisíc ji neprodám.
Fakt ne.
Takže je to jako soutěž, ptám se: „Víte, co to je?“
A všichni říkají, že ne.
Zahraju jim kousek a oni: „Co je to za skladbu?“
Ou, baby
A v tu chvíli to ví. A říkají: „No jo, jasně.“
Ja-ja-jí
Jo.
- Ja-ja-jí - Panebože.
Je úžasné stát tak blízko k tomuhle zvuku.
Díky. Už jsem dlouho nehrála…
- Jo, vypadla jste ze cviku. - Jsem ze cviku.
Musíte zpátky do cviku.
Posledních pět let intenzivně cvičím
a pro některé z vás může být menší překvapení,
že mým cílem není ideální tvar těla podle vašeho gusta.
Chci mít tvar těla podle svého gusta.
A víte, jaké mám gusto? Do toho vám nic není.
O vašem těle se toho napsalo celkem dost.
Ano.
Jediné, co mi kdy kdo řekl k mému tělu, je:
„Cítíš se dobře?“
Znamená to, že si veřejnost nemyslí, že máte to správné tělo,
abyste dělala to, co děláte?
Takový mají názor?
Dlouho mě trápilo,
že všichni můžou mluvit nebo debatovat o mých proporcích.
Vadilo mi, když mě lidi odsuzovali,
a stejně tak mi bylo proti srsti, když mě chválili.
Jako: „Jsi tak statečná!“
A to je přes sociální sítě, nebo…?
Sociální sítě,
články, do očí, různě.
Mysleli si, že mi skládají kompliment, když řeknou, že si z toho nedělám hlavu,
ale to se snad za to mám omlouvat?
V roce 2014, když jsem měla na jevišti trikot a říkala,
že se mám ráda, spolu se dvěma velkýma holkama v trikotech,
tak si lidi asi mysleli: „Kde bere odvahu? Jak to, že se má ráda?
Jak je to možný?“
Nebaví mě být aktivistka jen proto, že jsem tlustá a černá.
Chci být aktivistka, protože jsem inteligentní,
protože chci řešit problémy,
protože má hudba je dobrá, protože chci pomoct světu.
Kolika protestů jste se zúčastnila?
Při prvním protestu jsem…
Existovala náboženská skupina, která aktivně vystupovala
proti legalizaci sňatků gayů.
Tak jsme udělali protiakci, 2012, nebo tak nějak.
A od té doby jsem aktivní v tomhle směru.
Takže kombinace?
Padesát na padesát: inspirace a ten zbytek je vzdor?
- Víte, soustředím se jen na to pozitivní. - Ano, chápu.
Samozřejmě, že tu a tam se objeví negativní reakce.
Třeba vtipy.
Je v tom i faktor závisti?
Jasně, že mi ti parchanti závidí.
Víte, jak to myslím. Jako že…
Myslím, že když lidé vidí někoho, kdo je svobodomyslný,
rádi mu dají nálepku „jiný“,
nebo ho označí za černou ovci.
Anebo když je to… To s tou ovcí nemusí být negativní,
ale prostě si řeknou: „Je mimo kategorie.“
Jako že: „Je jediná svého druhu a nikdo takový být neumí.“
A pak je tam taky trochu: „Kéž bych byla taky taková.“
Zejména lidi, co mě nesnáší.
Ale to mi žíly nerve.
Jsem v pohodě. Vím, že jsem krásná, a vím, že jsem cool a in.
Jsem úspěšná, hvězda, jsem zdravá.
Vím, že si všechny ty šmejdy můžu dát kdykoliv jako zákusek,
ať už fyzicky, duševně, duchovně, finančně, parchanty.
A teď budu běhat kolem svého bankovního účtu.
Budete se na mě koukat?
Chcete to vidět?
KVĚTEN 2020
Máme tu pandemii
a pak je tu další virus, který je s námi už 400 let.
Bylo to lynčování, nic jiného.
Připadalo mi, že ten neurvalec
měl radost, že se takhle choval,
když ho natáčeli.
A pak vám dojde:
„Ano, takhle to ve světě chodí.“
Jako černou občanku téhle země
mě hodně trápí způsob, jak s námi zacházejí a jak nás vidí,
celý můj život.
Vzpomínám si, že v Minneapolisu na ulici někdo zabil mladého černocha,
neozbrojeného, malý kus od mého domu.
Jmenoval se Jamar Clark.
SPRAVEDLNOST PRO JAMARA LISTOPAD 2015
Napsala jsem písničku „Má kůže“ a bylo to něco ve smyslu:
„Musíme to změnit.“
Lidi tábořili před policejní stanicí,
někdo na nás střílel, ani se neví, kdo to byl.
Bylo to děsivé, byly to temné časy.
A pak Tamir Rice, kterému bylo 12,
si jen hrál v parku
a zastřelil ho policista, během pár vteřin.
Během pár vteřin.
Mladý, černý, 12letý kluk.
A lidi z toho udělali politickou záležitost.
Jak můžete udělat politickou záležitost z vraždy dítěte?
A já…
jsem byla zkoprnělá,
ztratila jsem veškerou naději, že by se v téhle zemi mohlo něco změnit.
Čtyři sta let a teď jsme tu - v tomhle bodě.
Je to tak. Ano, změna, je bolestivá
a člověk se na ní musí aktivně podílet.
Tentokrát jsem viděla něco jiného.
Viděla jsem náhlé spojenectví
mladých bělochů, jaké jsem
nikdy neviděla.
A taky jsem viděla ve zprávách lidi
a došlo mi, že je to v té chvíli víc než jenom hashtag
a hnutí, to, že si stěžujeme na to, jak je systém plný jedu.
A poprvé mě to naplnilo nadějí.
Máte naději?
Víte,
nemůžu si pomoct, ale cítím optimismus a naději.
Jsem umělkyně, která dělá hudbu, díky které se lidi cítí dobře.
Jsem velká černoška, vyrůstala jsem v Houstonu v Texasu.
Tehdy mi svět říkal,
že se svým životem stejně nedokážu nic udělat,
a teď se podívejte, celý svět se zamiloval do mého krásného zadku.
Říkám to každý večer na pódiu.
„Vidíte ten pocit, který máte,
ten úsměv na tváři, tu radost, co cítíte?
Nechci, aby to skončilo tím, že odsud odejdete.“
Chci, abyste věděli, že když dokážete mít rádi mě, můžete mít rádi i sebe.
A jestli vám to nevadí, můžu si s vámi dát menší mantru.
Můžete se se mnou všichni zhluboka nadechnout?
Vím, o čem mluvíte. Když jste na pódiu, je to transcendence.
Vaše štěstí je nakažlivé, nechal jsem se jím unést.
Chci, abyste se podívali na osobu vedle sebe
a řekli jí: „Miluju tě.“
Miluju tě!
Jsi krásná.
Jsi krásná!
A dokážeš cokoliv!
Dokážeš cokoliv!
Řekněte: „Miluju tě, Lizzo.“
Miluju tě, Lizzo!
Jsi krásná holka.
Jsi krásná holka!
A dokážeš cokoliv, potvoro!
Je běžné, je to norma, že lidi o sobě mluví negativně.
Jako: „Já pitomá, zase jsem to podělala, jsem tak blbá.“
Nebo: „V tomhle nevypadám dobře.“
Ale nikdy neřeknete: „Tohle mi ale sluší. Jsem chytrá.“
A když máte pozitivní zkušenosti s ostatními,
tak se to šíří.
A to je ten rozdíl.
Lidi jako vy, kteří dokážou vystoupit před ostatní
a zařídit, aby se cítili líp,
jsou nedocenitelní.
Ti, kdo to umí, mají velké štěstí.
Protože to je energie, kterou většina lidí nezažívá.
- Chybí mi to, chci vystupovat. - Ano.
Dej mi vědět, jak ten beat zní, jestli není nahlas.
Kus mi pusťte a pak to rozjedeme.
Jdeme na to.
Je mi horko
Jsem ošklivej
Potím se
Jsem celej mokrej
Jsem starej
Ano, počkejte. Moment.
Ta skladba je… Je skoro dobrá, ale…
Aby to bylo jako od Lizzo, musí být pozitivní,
nemůžete říct „jsem ošklivý“.
Když řeknete „jsem ošklivý“, musíte říct „jsem ošklivý, ale líbí se mi to“.
Podle mě dost na tom, že jsme se do něčeho pustili.
Víc pozitivity ze mě nedostanete.
SLZY LIZZO
Kam chcete, aby to šlo?
Jestli se vrátím, tak za tři roky, co budete dělat? Za pět let?
Chcete dělat tohle? Po zbytek života?
Víte, bavička roku je bezva titul.
Ale já nebavím, já dělám radost.
A vždycky budu dělat radost, díky tomu, co dělám.
Nemám v úmyslu se zavděčit.
- Víc filmů, méně filmů, víc živých… - Tak vzniká impérium.
Jo.
Protože jsem všestranná. Jsem nesmírně talentovaná a mám nápady.
Myslíte si, že hudba bude vždycky středem vašeho zájmu?
Nemůžu si pomoct, musím dělat hudbu. Jsem hodně muzikální.
Je to můj osud.
No, musím říct, že má zkušenost tady s vámi dokázala,
že jste taková, jak jsem čekal.
- Milá žena, Bůh vám žehnej. - Díky.
Ráda jsem vás poznala.
Jak se vede?
- Jak se vede? - Pojďte sem.
- To bylo milé. - Díky moc.
Mockrát děkuji.
Lizzo, dámy a pánové.
Mockrát děkuji.
Jdeme na to.
Je mi horko, jsem zpocenej
Jsem starej, jsem ošklivej
Jsem zpocenej
- Zrodil se mixtape. - Jo, byl to porod.
Něco ze mě vylezlo.
Schovám si to a udělám z toho písničku.
Jo, a lidi si budou říkat: „Co se to s tou Lizzo stalo?“
Kdepak, odstartuju vaši kariéru.
Všude budou odznáčky s vaším obličejem.
České titulky: Petr Miklica