LIZZO HÁZA LOS ANGELES
Forog!
- Helen! - Igen?
- Szia! - Szia! Hűha!
Tiszta őrület, nem?
Na, mit ír?
Jó, mindjárt kezdünk. Készüljünk Dave belépésére!
Még egy korty izgulás ellen.
Most jön ki, Dave.
- Ja, nem érhetünk egymáshoz. - Nem tudom.
Szent szar!
- Jól vagy? - Igen.
Basszus, de jól nézek ki!
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
2014. OKTÓBER 14.
Első hálózati tévés szereplése miatt nem is lehetnénk boldogabbak.
Albumának címe, mi más lenne, mint Lizzo bangers.
Hölgyeim és uraim! Fogadják szeretettel Lizzót!
Az volt az első tévés előadásom.
- Tényleg? - Igen.
Az első. Nagyon izgultam. Azt hittem,
„El fognak küldeni, ha valaki menő…”
Emlékszem, az akkori menedzserem mondta,
hogy „Figyelj, lehet, hogy Neil Young telefonál, és neked annyi.”
Vagy ilyesmi. Én meg: „Várj! Mi?”
Soha nem hittem, hogy ez tényleg megtörténhet, aztán megtörtént.
Nem is tudom, hányszor volt, hogy az utolsó pillanatban
felhívott Neil Young,
és dobnunk kellett valakit.
- Mekkora disznó! - Ja!
Nem akart mást, csak a tévében lenni.
Volt rajtad egy póló.
- Igen, elő is akartam venni! - Hol van?
A szekrényemben. Félretettem.
Az van rajta, hogy „Váglak, André!”
- És ez mire utalt? - André 3000-re.
Gondoltam, „Hátha látja, ha már a tévében vagyok.”
És látta,
és azzal, hogy te és André 3000 is tudtatok rólam,
úgy éreztem, „Ennyi! Sztár vagyok.”
Igen. A kedvenc részem a műsorban a zene volt, és évek óta ezt mondom:
nincs izgalmasabb annál, mint egy élő előadás – ott helyben,
és nagyon közel is ültem.
Mikor énekeltél utoljára közönségnek?
- Aha! - Rég.
Igen, én is.
Ott azonnali visszajelzést kapsz.
De itt nincs közönség…
- Nincs. - egy járvány közepén.
És szeretnélek megnyugtatni pár dolgot illetően.
Leteszteltek.
- Téged is teszteltek. - Igen. Többször is.
- Félóránként tesztelnek. - Hogy van az orrod?
Ez már nem is az én orrom.
De Moe, a kamerásunk,
ha valaki valami fontos vagy vicces dologra utal,
leteszi a kamerát, és tapsol.
- Ó, köszi, Moe! - Igen.
Szóval ezt most is megpróbáljuk.
Mi lehet fontos és vicces?
Előbb kipróbálok valami fontosat.
Oké.
Alig várom, hogy a járvány véget érjen.
Aha. Hűha!
Mondom, alig várom, hogy a járvány véget érjen!
- Ez az, éljen! - Igen!
Kösz, Moe!
- Nem vagyok erre kiképezve. - Nem véletlen operatőr.
Egyikőnk sincs.
Nemrég láttalak,
azt hiszem, egy előadás ismétlésében.
- Igen. - Hűha!
- Tetszett? - Igen.
Anyám!
Azt hiszem, talán a Grammy előtt volt?
Gratulálok! Hány díjad van már?
Három. Igen, három gyönyörű, pirospozsgás bébi Grammy.
- Őrület, nem? - De.
Mindig meglep, hogy „Hé, itt állnak!”
Igen. És ez meg a másik,
a Time Magazin 2019 legjobb előadói díja.
- Ja! - Ne már!
- Tényleg? Azta! - Őrület, nem? Olyan fura.
De még ma is, ha azt mondják,
hogy „Letterman keresett.” „De miért? Miért velem?”
„Mit akar?” Érted, neked…
A világon bárkivel beszélgethetsz.
SYLVEE TELT HÁZ 19/10/10
LIZZO – CUZ I LOVE YOU ARANYLEMEZ
- Nagyon jó képek. - Melyikek?
Hát, Lizzo, a platina- és aranylemezes képek.
- Gyönyörűek. - Köszönöm!
Büszke vagyok rájuk. Ezek teszik az egészet valóságossá.
Ezt nézd!
- Ezt? - Igen.
Igen, nagyon izgatott voltam. Mindig örülök, ha ott lehetek.
Azt hiszem, ha a dolgok nem biztosak,
ha nem tudod, mi fog történni másnap,
és tényleg félsz, és próbálsz túlélni,
ha eljutsz odáig, hogy jól megy…
Azt hiszem, minden nap nagyon hálás vagyok.
Ha eljutsz odáig,
attól félsz, hogy valaki odalép, és azt mondja,
„Oké, köszönjük, elég lesz. Visszamehetsz Detroitba.”
Egyértelműen ezt éreztem, mikor a Lettermanben voltam.
Igen!
Gondoltam: „Oké, ez nem igazi, ugye?”
El fogod venni tőlem. De most itt vagyunk.
Hát tőlem elvették a rohadékok.
Nagyon sajnálom!
- Melissa Viviane Jefferson. - Igen!
- Na, ez egy név! - Tetszik?
Ó, igen.
Mindig olyan átlagosnak tűnt.
A Melissa Viviane Jefferson?
- Ez nem átlagos. - M. V. J.
- Apa a születésem előtt álmodta meg. - Tényleg? Ez aranyos.
- A családod detroiti, ugye? - Igen.
Édesanyád volt zenekedvelő, vagy édesapád?
Anya nagyon az volt.
Zongorázott a templomban, énekelt is.
Apa is szerette a zenét, de inkább a rockot.
Mindig olyanokat játszott, mint Elton John vagy Billy Joel…
Queen.
Szóval elég eklektikus a zenei hátterem.
Gospel és rock meg…
Szerettük a zenét.
Családi együttest is akartunk. Majdnem lehetett is volna.
Még mindig lehet! Betehetném a bátyámat a dobokhoz.
Aztán Houstonba költöztetek. Miért Houstonba?
Egy jobb élet miatt.
- Hogy elmenjetek Detroitból. - Igen.
Imádom Detroitot, a családom még ott él, de ha azt mondod, elmész, akkor menj el!
Ha azt mondod, „költözök”, akkor másnap költözz!
Mert Detroit egy olyan hely, ahol könnyű sokáig ott ragadni.
Mikor elmondták, hogy költöztünk Texasba,
azt mondtam, „Nem akarok cowboyok és lovak között élni.”
Másnap már ott is voltunk, és embereket láttam lovakon ülni.
EGYESÜLT ÁLLAMOK
Szerettek az emberek? Piszkáltak? Vagy…
Nehezek voltak az iskolás évek?
- Középiskolában piszkáltak. - Miért?
Azért…
Nagyon sok furcsa dolgom van. Gúnyoltak a cipőm miatt.
Szélesek a talpaim, úgyhogy a cipőm kicsit lejt.
- Csak nézz rá! - Istenem!
Már egyedi cipőt hordok.
Na most gúnyolódjatok!
De ja!
Gúnyoltak ezért. Aztán a hajam miatt is.
Vagy ha az órán tudtál valamit.
- Ha túl sokat jelentkeztem. - Azzal mi a baj?
Nem tudom. Csak néztek, hogy „Mit jelentkezik?”
Jól tanuló voltál jó jegyekkel?
Nagyon jó jegyeim voltak addig,
amíg elegem nem lett abból, hogy gúnyolnak.
Menőbb akartam lenni, így lettem az osztály bohóca.
Így folyton elküldtek.
- Hogy érted? - Büntetésbe.
Ha a tanár már nem bírta, oda küldte a rossz gyerekeket.
„Kifelé!” A spanyol tanárnál volt,
hogy „Melissa, kifelé!” Csakúgy kiküldött a teremből. Mi ez már?
Előre megvettem a csípős Cheetost, mert tudtam, hogy kiküldenek,
és csak ücsörögtem ott, és ropogtattam… Puhára nyaltam a csípős Cheetost,
és csak utána haraptam, hogy ne bukjak le.
Ezt a történetet elég sűrűn halljuk,
amikor egy gyereket az iskolában rosszul mérnek fel és félretolnak,
aztán később, mikor kiderül, mire képes,
rájönnek, hogy „Ezt rosszul kezeltük.”
Emlékszem, az angoltanárom
úgy negyedikben azt mondta, hogy írjunk egy történetet.
Ettől én tök izgatott lettem.
Írtam egy egész könyvet
kézi kötéssel, elő- és hátlappal, és mikor odaadtam neki, azt monda,
„Egy bekezdést kértem, nincs időm ezt elolvasni.”
Mire én: „Megöli a kreativitásomat!”
Szóltam anyának, hogy máshoz akarok járni, és átraktak egy másik tanárhoz.
De mindig későn értem be. Mindig elkéstem a suliból.
Mikor bementem, már mindenki csendben ült,
és a zenekarvezetőt nézte, én meg tök undok voltam,
mert olyan bűntudatom volt, amiért elkéstem, hogy gondoltam,
„Ha dühös fejet vágok, talán azt hiszik, valami baj van,
és békén hagynak.”
Emlékszem, egyszer az egyik tanár félrehívott suli után.
És azt mondta, „Megvan benned a képesség, hogy változtass az emberek érzésein.
Mikor ilyen sötét, negatív energiával lépsz be a zeneterembe, az terjedni kezd.
Te egy vezető vagy.”
De nem hittem el, hogy képes lennék…
változtatni bárki örömén vagy annak hiányán.
De gondoltam, „Jó, vállalom a felelősséget.
Biztos jobban ismer engem, idősebb is.”
- Ez alakított téged. Elképesztő! - Ja.
A késő tízes, korai húszas éveimben
sokszor italért játszottunk.
Jó helyeken vagy koszfészkekben?
- Lebujokban, hipszter helyeken. - Aha.
Mikor elkezdtük eléggé… érted, érdektelenek voltunk.
Anya eljött egyszer, és rajta kívül senki más nem volt.
Azt hiszem, ez az idők kezdete óta igaz a világ legtöbb sikeres zenészére,
hogy csak egy valakinek játszottatok.
Szóval ez is megvolt.
Egyszer egy koncertünkre senki nem jött el,
és a dobosom azt mondta, „A'sszem én lazára veszem.”
Vagy ilyesmi, én meg: „Soha ne vegyél lazára egy előadást se!
Mindig úgy kell játszani, mintha telt ház lenne.”
- Így van. - Én mindig beleadtam mindent.
A padlón végeztem.
Mert felismerted a kötelességedet.
Ezzel a kötelességgel már fiatalon is tisztában voltam.
Mert, érted, az apám tényleg nagyon kemény volt,
de azt akarta, hogy sikeresek legyünk.
Akármiről is volt szó, tolt, hogy csináld.
Kemény apa volt? Vagy egy odaadó, szerető apa?
Nagyon kemény.
Apa nagyon céltudatos volt a fuvolás zenei karrieremet illetően:
„Azt akarom, hogy fuvolázz, és énekelj.”
Azt mondta, „Énekelned kéne!” Én meg: „Oké.”
És amikor elkezdett romlani az egészsége
millió dolog miatt, azt mondtam magamnak,
„Sikeres leszek, és sokat keresek, hogy gondoskodjak apáról.”
- Hány évesen halt meg? - Ötvenhét.
- Az enyém is 57 volt. - Tényleg?
Igen. De az 57 az semmi, az isten szerelmére!
Még gyerek voltál a 20-as éveid elején?
- Igen, 20 voltam. - Igen.
Körbenéztem magam körül, és nagyon sivár volt.
Gondoltam, „Kinek képzelem én magam?”
Mi volt sivár, mikor körbenéztél?
Hú, hát, úgy éreztem,
hogy minden, amit addig csináltam, hiábavaló volt.
- Tényleg? Úgy… - Igen.
Nagyon lehangolt az érzés, hogy tudom,
hogy valamit csinálnom kéne,
de ezt a valamit az életem nem tükrözte.
Érted? Egész életemben éreztem, hogy ilyennek kéne lennem.
Nem híres embernek, hanem aki vagyok:
ragályosan boldog, segítőkész, kapcsolatkereső.
Erre bárki rávágná,
hogy „Igen, ettől depressziós leszel.”
Sokszor fog el a szorongás.
Tudok egy s mást a szorongásról. Kéz a kézben jár a depresszióval.
Mennyire szenvedsz a szorongástól?
Pár éve nagyon rosszra fordult,
és néha úgy éreztem, mintha a testemen kívül lennék,
arra ébredtem riadtan, hogy ver a szívem, és nem tudtam hova tenni.
Elkezdtem az akupunktúrát és a meditációt,
és a tünetek lassan elkezdtek eltűnni.
A meditáció segített?
- Nagyon sokat. - Aha.
- Megfoghatom őket? - Persze!
- Ez egy rózsakvarc. - Nagyon jó érzés megfogni, nem?
Ugye?
A kristálygyűjteményem egyre nő, sokat kaptam is
az élő Instagram-videóim után.
Először három kristályt vettem.
Ezt,
ezt,
- aztán… - Ezt?
Azt imádom. Ametiszt, a kedvencem.
Én is imádom. Mindenhol ott van.
- Geodákban. - Így van.
Az álmom, hogy feltörök egy geodát
- Ja! - egy saját ametisztért!
Ez a három nagyon fontos nekem, hatalmas változáson segítettek át.
Csak megfogom őket, hátradőlök és meditálok.
És néha a rózsakvarcot rátettem a szívcsakrámra,
mert ez egy szeretetkristály, ami a szeretetcsatornát segíti.
A fekete turmalin pedig a rossztól véd.
- Mi a neve, turmalin? - Fekete turmalin.
Véd a rossztól, és azoktól, akik ártani akarnak.
És ez pedig az én… Me akarod fogni őket, mi?
- Ez gyönyörű! - Ugye?
- De ez tényleg igaz? - Szerintem minden vezeti az energiát,
és ha úgy érzed, hogy jobbá teszi a napod, akkor működik.
Kiskorom óta van egy szép nagy ametisztem a nagyszüleim farmjáról.
De ezen kívül nem tudok semmit a misztikus erőkről.
- Aha. - De… és akkor mi van?
Ha valamitől jól érzed magad, kit érdekel?
Plusz gyönyörűek.
Harminc éve rossz a hangulatom. Tudsz…
- Jézus! - Van, erre valamid?
Szedtél a szorongásra valamit?
Nem! Vagyis hát…
- Volt… - Rekreációs…
Próbáltam a gombát.
Ez nem tudom, mit jelent. Hallottam, olyanokról, akik gombáztak,
és átéltek valamilyen pszichedelikus élményt.
- Még nem próbáltad a gombát? - De, sült húson.
Az a shiitake!
De nem próbáltad a „shii-tépőset”, ha érted, mire gondolok?
De mit kell csinálni velük?
Én mikroadagokat használok. Letörök egy nagyon kicsi darabot,
mint egy morzsát, és először azt eszem meg,
nem akarok hirtelen beugrani a nyúl üregébe.
Értem. És utána?
Egyszerűen csak… nagyon nyugodt leszel.
- Nyugodt? - Boldog.
Nem kérsz a mesterséges dolgokból.
Néha kihívásnak érzed a technológiát,
de azt mondod, „Várjunk csak, én voltam itt előbb!”
- Igen. - „Mi jogon dirigálsz nekem?”
Na, ez érdekes.
- Mind itt voltunk a technológia előtt. - Ez az!
Például reggelente az iPhone-om ébreszt.
Én meg…
„Na figyelj, öreg, majd én…” Érted?
„Eleve ébren vagyok, szóval tévedsz.”
Gondoltam, „Hogy merészeled?” És betettem a fiókba.
Na ez engem elrémiszt.
A gomba gondolata,
vagy amikor fiatal voltam, akkor LSD vagy sav ment.
Istenem!
Az a szarság megijeszt. El sem tudom…
Hallottam olyan sztorikat,
hogy „Életre kelt a tévé, lenyelt, és benne voltam.”
Hát, én nem akarom, hogy bármi lenyeljen.
Úgy tűnik, az egyetlen rutinszerűen működő dolog az életemben,
az az agyam és a szám.
De mim marad, ha szétbarmolom az agyam?
- Csak az idióta szám. - A szád.
- Jó, király. Ezt most felvesszük. - Aha.
Állítólag Jay-Z
is ezt csinálja: odaáll a mikrofon mögé, és elkezd őrülten improvizálni.
Te is ezt fogod csinálni. Te leszel Jay-Z.
- Hurrá. - Te leszel D-Z! Dave-Z!
- Ez ki? - Ez a kis…
- Ja. Ki ez? - Nem tudom.
- Tetszik? - Igen.
Be is keverem. Lássuk!
- Mit mond? - „Táj, táj”.
Aztán jöhet egy kis billentyű. Istenem, ez marha jó lesz!
- Ez egy moll hangsor? - Igen.
- Zseni vagyok, vagy mi? - Konkrétan egy zseni!
Köszönöm.
Ez lesz az!
Hűha!
Na igen!
Csak mondd, hogy mi legyen rajta! Érted, amit mondok, nem?
Honnan fogom tudni, ha vége?
Én is ezt kérdezem magamtól minden egyes nap.
- Oké. - Nyomjuk!
Még sosem csináltam ilyet.
Basszus! Komolyan?
Csak nézz rám!
Na, kezdjük!
- Lépj be, ha hallod! - Oké.
Mint az eddigi összes hallástesztem.
- Elég hangos? - Nem hallottam semmit.
Tényleg?
- Ja! - Az istenit!
Most hangosabb?
- És most? - Nem hallok semmit, Lizzo.
A hiba nem feltétlen a készülékben van.
Az istenit!
Figyelj…
- Lássuk, hogy hangzik! - Oké.
Nem hallok semmit, Lizzo.
A hiba nem feltétlen a készülékben van.
- Várjunk csak! - Na, ez nagyot szólt!
Ez lószar!
Én azért elmentem.
Az én életem fordulópontja az volt, mikor ott kellett hagynom a reggeli tévét.
Mi volt a te karriered fordulópontja?
Esetleg Minneapolis?
Az nagy változás volt, igen.
- Kivel mentél oda? - Egy producerrel.
Edinába mentünk, és ott laktunk a…
- Az tudom, hol van. - Ja!
Időjárás-jelentő voltam Indianapolisban,
és Edinába jártam egy KSTP állomásba, vagy valami ilyesmibe,
pontosan ugyanannyi pénzért.
Ugyanaz a munka, ugyanaz a pénz, nem vitt se előre, se hátra.
Emlékszem, jöttem vissza a reptérről,
és néztem az autópálya közepén a végtelenbe nyúló kerítést,
És megkérdeztem a sofőrt, hogy „Mire jó ez a kerítés?”
Mert mérföldeken át csak léckerítés volt.
És azt mondta, „Ja, az hófogó kerítés.”
Mire én: „Hát, ide sem jövök vissza.”
- Ugye! - Visszamentem és…
Olyan kurva magas ott a hó, hogy maradhattam ott ennyit!
Mégis imádom Minneapolist! Innen tudni, hogy kell, hogy legyen benne valami vonzó,
ami miatt kibírtam azt a hideget.
De Edinában élni nagyon bizarr volt. Olyan gazdag és fehér.
Az a fajta város, ahol ha afro frizurám volt, megjegyezték,
hogy „Hé, mókás a hajad!”
Mire én: „Mi olyan mókás a kurva frizurámon, picsa?”
A McCormick & Schmick étteremben dolgoztam,
és emlékszem…
Detroiti vagyok, ott máshogy ejtjük a lazac szót,
és emlékszem, hányszor javítottak ki a vendégek,
hogy „Azt nem úgy kell mondani!”
Gondoltam, „El vagyok… Micsoda elnyomás!”
A DJ-met, Sophia Erist egy hete ismertem, mikor konkrétan elmenekültem onnan.
És ott sírtam a taxiban, hogy „Nem tudom, hova menjek.”
És őt hívtam, hogy „Aludhatok a nálad?”
Akkor kerültem a város déli részére.
Mikor hallottam, nem hittem el, hogy Minneapolisban komoly zenei élet van.
És gondoltam, „Dehogy van!”
- Ja! - Minneapolisban? Könyörgöm!
Tele vannak hókerítéssel. Nincs ott nagy zenei élet.
Prince jelenti Minneapolisban a zenei életet.
Most Minneapolisban élsz.
Tényleg volt ott, igazi, virágzó, életképes zenei élet?
A mai napig van!
Nagyon menő.
A helyi művészek a város összes helyszínét meg tudják tölteni ugyanazon az estén.
Meddig voltál ott, és mit csináltál,
mikor belefutottál Prince-be?
És ez célod volt, hogy „Találkozni akarok Prince-szel.”
Dehogyis!
Ugyan kinek lenne ilyen célja? Ez túl nagy cél.
Ez is az! Szerinted azzal járok-kelek,
hogy „Mikor jön át Letterman beszélgetni?”
- Igen. - Én az ilyet soha nem értettem.
Ez felfoghatatlan.
Nem voltam sokáig Minneapolisban, ezt elmondhatom.
Fél évig? Két évig?
Két évig.
Voltam pár lánybandában
a DJ-m és a zenei élettársam, Sophia Eris társaságában.
Prince-nek volt egy ilyen dolga, hogy felkarolt
fiatal, kreatív, fekete nőket, és támogatta őket
a Paisley Parkban.
A házát hívta Paisley Parknak?
- Egy nagy… - Több volt annál. Egyszerűen…
hihetetlen volt.
- Érted? Mint egy stúdió… - És te…
oda jártál hetente egyszer-kétszer, minden este?
Nem minden este. Bárcsak!
Prince olyan volt nekem, mint…
Charlie, és mi voltunk az angyalok.
Valami ilyesmi volt.
Emlékszem, mikor először voltunk nála felvételen…
És ki volt hangosítva.
És emlékszem, kérdezgettük, hogy „Tetszik neki?”
Mikor minket hallgatott.
Ott lebegett, hogy „Tetszik neki.”
Érted, hogy értem! És…
úgy voltam vele: „Tudjátok, mit?
A misztikum tényleg ott van, nem állok le vitázni vele.
Nem fogok…
semmit kényszeríteni.”
A halálakor Minneapolisban voltál?
- Előtte költöztem Los Angelesbe. - Értem.
És jött egy üzenet,
hogy „Elment.”
Még aznap este Minneapolisba mentem, egyenesen a First Avenue-ra,
és elénekeltem Prince-től a The Beautiful Onest.
Utoljára akkor láttam Prince-t, mikor a Paisley Parkban jártam,
és elzongorázta a Purple Raint,
és közben sírni kezdett. Ennél még nem hallottam gyönyörűbbet.
Mintha a zongora tele lett volna húrokkal és hegedűkkel,
én meg néztem, hogy „Váó! Honnan jön ez a hang?”
Olyan gyönyörű volt a hangja. Aztán sírt,
olyan gyönyörű volt. Aztán azt mondta…
„Dolgoznom kellene a dallistámon.”
Mert, ahogy mondta, „Ezt nem vehetem túl előre a listán.”
A Purple Rain úgy meghatotta.
- Aha. - Nem hittem, hogy gondja van.
- Aha. - Csak…
Sosem láttam ilyen érzelmesnek.
Nincs jobb annál, mint amikor van egy igazi művész,
élőben, teljes életnagyságban,
PRINCE ÖSSZEMÉRHETETLEN
akiért az egész világnak vérzik a szíve. Az egész világ lilába öltözött.
NYUGODJ LILÁBAN!
Akkor Los Angelesbe költöztél, mert kezdtél befutni?
Los Angelesben van valami, hogy mire feleszmélsz, már ott is vagy.
Úgy voltam vele, hogy „Soha nem megyek el, imádom az ikervárosokat, itt maradok.”
Aztán elkezdtem oda-vissza ingázni,
és először csak betettek egy hotelbe,
aztán jött egy lakás,
- aztán hirtelen… - És mindezt…
egy zene producer finanszírozta?
Az MTV-nél állást kaptam Los Angelesben, és leszerződtem az Atlantic Recordsszal.
De ha ez ment volna Minneapolisból, nem költözök oda.
Most már bárhol élhetsz. Nem kell LA-ben élned.
Lintonban is élhetsz, Indianában.
- Ne kísérts! - Hát…
Hé, világ
Mi a helyzet?
HELLÓ!
Tudod, mi a helyzet?
TUDOD? MIT TEHETSZ MA?
Tudod, minek jött el az ideje?
Ideje szavazni
SZAVAZZ A MAI ELŐVÁLASZTÁSON!
Ideje szavazni
- Mindezen túl magad írod a számaidat. - Őrült módjára.
Túl sokat. De már vissza tudom fogni, hála istennek.
Ezt hogy érted?
Mikor túlzásba vittem, túl terjengős voltam.
Túl tekervényes ritmusokat írtam.
Ha meghallgatod a…
Batches & Cookiest: „I remember that gooey gooey.
You took and said 'ooh wee'.
I need two of these for my baby boo-ee.” Hova rohanok?
Érted? Rájöttem, hogy ha sok embert akarok megszólítani, egyszerűsítenem kell.
Volt egy sor, hogy „A férfi miért…”
„A férfi miért addig erős, amíg nem kell?”
Szerintem ez a sor…
gyönyörű.
Annyira tömör és igaz.
Hűha!
Épp találtam egy videót, amin a stúdióban sírok,
a Truth Hurts felvételekor.
Milyen élmény vezetett ide?
Egy egész üveg bor
vezetett ehhez az élményhez.
Akkoriban csak csajok utaztunk: két táncos, a DJ-m, én,
a kreatív vezető és a turnémenedzser.
Ott várt egy üveg bor a pihenőszobában,
mi meg: „Basszus, nyomjuk!”
Érted! Nem ilyen a bor hangja, de mindegy.
És nagyon szomorú voltam egy traumatikus élmény miatt.
Egy szerelmi kapcsolat dráma nélkül is traumatizálhat.
És ez is olyan volt, hogy beszélgetés közben csakúgy kibukott.
„A férfi miért addig erős, amíg nem kell?”
Szóval leírtam,
és elraktam, hogy „Ezt nem akarom elfelejteni.”
Aztán, amikor a Truth Hurts készült,
elővettem.
Számomra ez azt jelenti,
hogy állandóan férfiakat teszünk hatalmi helyzetbe,
különösen szeretetből, mert bízunk bennük.
Érted, bízunk bennük, hogy gondoskodnak rólunk.
De mikor eljön az ideje,
gyakran cserben hagynak minket.
A férfiak azt akarják, hogy így nézzenek rájuk.
Hogy fontos, érted?
Megragadnak – engem is beleértve – minden lehetőséget:
„Hadd meséljek magamról valamit.”
De ha élesedik a helyzet, onnantól „Hol van a poroltó?
Basszus, hova…” Érted, ez ilyen.
Azt mondod tehetséges vagyok? Tedd elé, hogy „sokoldalú”!
Kapd be a faszom!
Az, hogy fuvolázol… Őszintén szólva ezért vagyok itt.
- Csak… - Na, megérkezünk!
Igen, megérkezünk, pontosan.
De mégis ki a fene…
- Az iskolában szólt valaki, - Igen!
hogy „Gyere csak!”
Lehettem volna klarinétos, azzal is ráznám.
De ha most megnézzük az életemet,
ez volt a legcsodálatosabb dolog, mivel, először is,
a Youngblood Intermediate School zenekara volt a környéken a legkeményebb.
Egy rakás ötödikes és hatodikos voltunk, akik a tesiteremben koncerteztek.
A zenekarvezetőm, Mr. James Browden más hangnembe tette a számokat a rádióból,
és azokat játszottuk, és táncoltunk.
Megszerettette velünk a zenét.
Vicces, hogy féltem a jazz és rock fuvoláktól,
de a klasszikustól, a The Man with the Golden Flute-tól nem.
- James Galway. - Imádom James Galwayt!
Gondoltam: „Ez az!” Hallgattam a CD-it,
próbáltam kottából vele együtt játszani.
- Találkoztatok? Játszottál… - Nem.
Platinafuvolája van. Mekkorát zsákolt!
Érted, hogy értem?
Van, akinek a nyaklánca platina, de neki a fuvolája.
Úgy hivatkozni valakire,
aki a szimfonikus fuvola mestere, hogy „mekkorát zsákolt”,
az nem semmi!
De nagyot zsákolt!
Moe, ezen lehetett volna nevetni!
- Szörnyű színésznő! - Az.
- De van itt fuvolád, nem? - Nagyon sok fuvolám van.
A fuvola drága?
Először nem volt semmim, csak Sasha fuvolám.
Ő volt nekem a legdrágább.
Se kocsi, se ház, se semmi. Az életem árán is vigyáztam rá.
- Megnézhetem? - Persze!
- Nőként azonosítja magát. - Ez lenyűgöző.
Hogy lenyűgöz a kurva fuvola!
Nem, tényleg, és miért ne nyűgözne?
Lehet… Én már úgy hozzászoktam.
- Megtisztítom neked. - Jó.
Koszos, mert csak én játszom rajta, és utána nem szoktam letakarítani.
Egy Muramatsu fuvola Japánból, Tokorozawából.
Ezek nagyon különlegesek. Nagyon ritka fuvolám van.
- Honnan szerezted? - Ezt a fuvolát az apámtól kaptam
mikor harmadikos vagy negyedikes gimis voltam,
és azóta is megvan.
- Ezt nézd! - Mint egy ékszer, nem igaz?
- Meg is foghatod. - Nem akarom.
De komolyan, ha nem lennél itt, kipróbálnám.
- Tényleg? - Igen.
Annyi fuvolám van. Szó szerint… Ez egy okarina, ez egy kisfuvola.
- Mint egy gyerekfurulya. - Csak fuvolaként működik.
- Oldalt kell fújni. - Nem is tudom.
Nagyon sok fuvolám van.
Próbálj ki egyet, ami nem olyan drága.
Mondjuk a Blue Ivyt.
Ő Blue Ivy.
- Elég ellentmondásos. - A színe miatt?
Igen. Azt mondták, „Nem is furulya, hanem játék.” Szóval…
Az emberek olyan csúnyán tudnak beszélni a fuvolákról.
Ki nem állhatom!
Fogd meg itt, aztán pedig így…
Istenem, de menő! Őstehetség vagy! Elsőre nem szoktak ilyen ügyesek lenni.
Hova megy a szám?
Hát…
- Na, hagyd abba! - Olyan gyerekes!
Tedd arra a lukra!
Ki kell, hogy küldjelek!
Menni fog!
Na, kifulladtam.
Üdvözöllek a világomban!
Képzeld el, milyen ezt fújni és énekelni!
- Mutasd meg! - Oké!
Erősen vagy lágyan fújod?
A lényeg az embouchure, a szád.
- Igen. - Szóval csak…
Senki nem ilyen ügyes.
- Tessék, fogd meg! - Jó.
Próbáljunk ki valami mást!
Várj, ne!
Biztos van ott valami.
Hogy csináltad?
Várj! Hogy csináltad?
Mint egy madársíp?
- Figyelj, tudsz kísérni… Sashával? - A fuvolával?
Oké! Ez milyen hang?
- Ó, ez a „Száncsengő”. - Kifogytam a szuszból.
Fuvolás karriered is lehetett volna.
- Nagyon szerettem volna. - Mi történt?
Abbahagytam az egyetemet.
Amikor édesapád meghalt?
- Hányad éves voltál? - Akkor jártam másfél évnél.
Tök komolyan.
- De zeneileg minden jó volt a fuvolával. - Ja, minden.
Állva hagytam a picsákat a mesterkurzuson.
Állva hagytam a picsákat!
A mesterkurzus, ha valaki nem tudná,
olyan kurzus, ahol az összes fuvolás előad egy darabot,
a tanárok meg véleményt mondanak.
Csak hogy biztosan rögzítve legyen:
Állva hagytál picsákat!
- Jól értem? - Állva hagytam a picsákat!
Ó, „állva hagytad a picsákat”!
- Stílusosan. - Igen.
Ahogy a zenei horizontod fejlődött, és szélesedett, tágult,
és más zenébe is belekezdtél,
sokan nem akarták, hogy vidd a fuvolát.
- „Azt ne hozd ide!” - Igen.
Erről az jutott eszembe: „Ez hülyeség.
Ez a fuvola egy aranybánya, az ég szerelmére.”
Sokat szégyenkeztem, mint egy zenekari stréber.
Mikor azt mondták, „Ez gáz, hagyd”, nem mondtam, hogy „Nem az, menő!”
Inkább igazat adtam, mert mást nem ismertem.
Az történt, hogy Instagramon megosztottam egy videót,
amiben fuvolázok, és az embereknek tetszett,
és gondoltam: „Ja, hogy nektek ez tetszik? Jól van.”
Aztán színpadon is kipróbáltam, és saját életre kelt.
- Mi volt a baj a fuvolával? - Hát, a rapperek nem fuvoláznak, és…
Tudom, de ezért menő. Csak összeteszed a kettőt, és kész.
A puszta hangja…
Igen. Gyógyító.
Gyönyörű frekvencia.
A meditációs zene is általában fuvola.
Tényleg? Csodálatos.
- Köszönöm! - Az.
Ez volt, mikor visszatapsoltak:
- kiállok a fuvolával… - Már megőrülnek érted.
- Üvöltenek. - Igen.
Elég népszerű kislány. 20 ezer fölött el sem indul.
Dehogyis!
Szóval kijövünk, és kitalálósdit játszunk: „Ezt vágjátok?”
Ők meg: „Nem vágom.”
Kicsit húzom őket, ők meg: „Ez melyik szám?”
Ó, bébi
Na, innentől már oké. Vágják.
Igen.
Istenem!
Elképesztő ilyen közel állni ehhez a hanghoz.
Köszi! Egy ideje nem játszom, szóval…
- Kicsit rozsdásnak is tűnsz. - Kicsit.
Mi lehet a Kis Rozsdással?
Az elmúlt öt évben rendszeresen edzettem,
és ez párótokat talán meglephet,
de nem a ti testideáltokért edzek,
hanem a saját testideálomért.
És tudod, hogy az milyen? Kurvára semmi közöd hozzá!
Elég sokat írtak a testedről.
Igen.
Az egyetlen dolog, amit nekem mondtak a testemről, az az volt,
hogy „Jól vagy?”
Lehet, hogy úgy látják, hogy „Szerintünk nem megfelelő a tested
ahhoz, amit csinálsz.”
Ez csak egy vélemény?
Nagyon régóta zavart,
hogy az emberek a méretemen kívül nem tudtak másról beszélni.
Nem tetszett, amikor emiatt elítéltek,
és az is irritált, ha dicsértek, például hogy „Milyen bátor vagy!”
Ezt a közösségi médián, vagy…
Közösségi médián,
cikkekben vagy az arcomba is, érted?
Bókolni akartak, hogy úgy állítanak be, mint aki nem hajlandó szabadkozni.
De ugyan miért is kéne szabadkoznom?
Mikor 2014-ben balett-trikóban léptem fel, és azt mondtam, szeretem magam
és a két nagy lányt ilyen trikóban,
szerintem sokan azt gondolták, hogy „Hogy merészeli?
Hogy tetszhet önmagának?
Hogy képes erre?”
Nem azért akarok aktivista lenni, mert kövér vagyok, és fekete,
hanem azért, mert értelmes vagyok,
törődöm a problémákkal,
mert jó a zeném, mert segíteni akarok a világnak.
Hány tüntetésen vettél részt?
Az első, amin voltam…
Volt egy egyházi csoport,
ami a meleg házasság legalizálása ellen tüntetett.
Szóval szerveztünk egy ellentüntetést, azt hiszem, 2012-ben,
és azóta is aktív vagyok.
Akkor ez vegyes?
Ötven-ötven az inspiráció és mások haragja?
- Én inkább a pozitívra fókuszálok. - Na ugye!
Persze, időnként negatív megjegyzés is előfordul,
mint például a viccek.
Lehet ebben irigység?
Ezek a picsák mind irigyek rám.
De tudod, hogy értem. Hogy…
Szerintem ha az emberek látnak valakit, aki szabad,
szeretik ráaggatni a „más” címkét,
vagy kivetettként megbélyegezni,
vagy még ha a kivetettség nem is negatív, azt mondják,
„Ez elérhetetlen. Ő ilyen egyedi, senki más nem lehet ilyen.”
Van ebben egy kicsi „Bárcsak tudnék ilyen lenni.”
Különösen az utálkozóknál.
De ettől nem szakad meg a szívem.
Megvagyok. Tudom, hogy szép vagyok, és hogy kurva kemény picsa.
Sikeres, ragyogó, egészséges.
Tudom, hogy bármikor, bármiben lekörözöm őket,
akár testileg, szellemileg, spirituálisan, anyagilag,
Körbe futom a kurva bankszámládat.
kíváncsi vagy rá, picsa?
Kíváncsi vagy rá?
GEORGE FLOYD
2020. MÁJUS
Itt van ez a járvány,
és már 400 éve itt van velünk egy másik vírus is.
Ez egy lincselés volt, nem más!
Nekem úgy tűnt, hogy ez a tökfilkó
örömmel tette azt, amit tett,
miközben kamerázták.
Aztán rájössz,
hogy „Ó, igen, így működik a világ.”
Fekete… állampolgárként ebben az országban azt látni,
ahogyan kezelnek minket és tekintenek ránk, mindig is
szívfájdító volt.
Emlékszem, Minneapolisban az utcánkban, tőlünk nem messze
öltek meg egy fegyvertelen, fiatal, fekete embert, Jamar Clarkot.
# IGAZSÁGOT JAMARNAK 2015. NOVEMBER
Akkor írtam meg a My Skint, és nagyon éreztem,
hogy „Változás kell.”
Sokan a rendőrség előtt táboroztak,
ránk is lőttek, az isten tudja, kicsoda.
Ijesztő volt, sötét idők voltak.
Aztán a 12 éves Tamir Rice-t, aki egy parkban játszott,
egy rendőr egy pillanat alatt lelőtte.
Egy pillanat alatt.
Egy fiatal, fekete, 12 éves fiút.
És az emberek belekeverték ebbe a politikát.
Hogy politizálsz egy gyerekgyilkosságot?
Ez engem…
nagyon lebénított.
Minden reményem elveszett, hogy ez az ország valaha megváltozhat.
Négyszáz év után ma is itt tartunk.
Persze, a változás fájdalmas,
és szerintem önként kell vállalni.
Ezúttal valami mást láttam.
Olyan támogatást láttam
fiatal fehér emberektől,
amilyet még sosem.
És hogy a híradókban is észreveszik,
hogy ez több, mint egy hashtag, egy pillanat,
egy mozgalom, vagy hogy csak panaszkodunk, és hogy ez egy rendszerszintű méreg.
És ettől most először kezdtem végre reménykedni.
Reménykedsz?
Hát…
Nem tudok nem optimista lenni és reménykedni.
Művészként olyan zenét írok, amitől mások jól érzik magukat.
Nagy fekete csaj vagyok, és Houstonban nőttem fel.
Akkoriban a világ azt mondta, lószart sem fog érni az életem,
de mára mégis az egész világ beleszeretett a szép, nagy seggembe.
Ezt minden este elmondom a színpadon.
„Megvan az érzés, amit érzel,
a mosoly az arcodon, az öröm, amit átélsz?”
„Nem akarom, hogy ennek vége legyen, mikor elmész innen.”
Értsd meg, ha engem szeretsz, akkor magadat is szereted!
És ha nem bánjátok, szeretnék veletek mantrázni egyet.
Vegyetek egy mély levegőt!
Értem, miről beszélsz. A színpadon transzcendens állapotban vagy.
Megragadott, hogy milyen ragályos a boldogságod.
Most nézz a melletted állóra,
és mondd neki, hogy „Szeretlek!”
Szeretlek!
Gyönyörű vagy!
És bármire képes vagy!
Most azt, hogy „Szeretlek, Lizzo!”
Szeretlek, Lizzo!
Gyönyörű vagy, csajszi!
És bármire képes vagy, baszod!
A negatív belső hang normális, ezt gyakran használjuk.
Mint az „Ó, hülye”, „Megint elbasztam”, „De buta vagyok.”
Vagy „Ez nem áll jól.”
De azt nem, hogy „Ez jól áll”, vagy „Okos vagyok.”
Ha pozitív élményed van másokkal,
az terjed.
És ez számít.
Az emberek szeretnek téged, aki ki tudsz állni előadni,
és elérni, hogy jobban érezzék magukat a bőrükben.
Ez felbecsülhetetlen.
Akiknek ez megvan, azok nagyon szerencsések.
Mert ez egy olyan energia, amit a legtöbben nem élnek át.
- Hiányzik, koncertezni akarok. - Igen.
Szólj, hogy milyen a ritmus! Ha túl hangos.
Hadd hallgassam kicsit, aztán mehet!
Indítom.
Szexi vagyok
Csúnya vagyok
Izzadok
Nedves vagyok
Öreg vagyok
Na jó, várj egy kicsit!
Ez a szám majdnem jó, de…
a Lizzo-számok pozitívak, ne mondd, hogy csúnya vagy!
Mehet a „csúnya vagyok”, de akkor tedd hozzá: „de nekem tetszik.”
Azt hittem, most nagyon elkaptunk valamit.
Ennél pozitívabb aligha lesz.
LIZZO KÖNNYEI
Mit szeretnél elérni?
Ha visszajövök, mit fogsz csinálni három vagy öt év múlva?
Ezt akarod egész életedben?
Az év legjobb előadói díja nagyon jó.
Nem szórakozom, hanem szórakoztatok.
És emiatt mindig szórakoztatni fogok.
Érted, nem igazán akarok kiszolgálni.
- Több film, kevesebb film, több élő… - Épül a birodalom.
Igen.
Mert sokoldalú vagyok, nagyon tehetséges, és vannak ötleteim.
Mindig a zene lesz fókuszban, az marad a fő csapásirány?
Nem tudok nem zenélni. Nagyon zeneszerető vagyok.
Ez a végzetem, érted!
Azt kell mondanom, hogy a ma itt veled szerzett tapasztalataim beigazolták
a várakozásaimat.
- Elbűvölő vagy, isten áldjon! - Köszönöm!
Én is hálás vagyok.
Hogy vagy?
- Hogy vagy? - Gyere ide!
- De kedves. - Nagyon köszönöm!
Én köszönöm.
Lizzo, hölgyeim és uraim!
Köszönöm szépen!
Indul!
Szexi vagyok, izzadok
Öreg vagyok, csúnya vagyok
Izzadok
- Dobhatjuk ki kazin! - Az! Már ki is van dobva.
Most valami lezuhant bennem.
Elmentem, és csinálok belőle egy számot.
Ja, csak nehogy az legyen, hogy „Mi lett Lizzóval?”
Ugye? Én indítom be a karriered.
Plakettek lesznek az arcoddal.
A feliratot fordította: Levente Hornyák