Jeg laver en "Happy Gilmore".
Det er bare en øver.
Jeg kommer til at slå en ihjel.
Der er cirka 275 meter.
Jeg må have en stand-in.
Fedt, Dave.
Sådan.
Du kan med venstrehånd.
Ja. Åh, ja.
Fantastisk.
-Er du ambidekstral? -Jeg er presbyterianer.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETLIX
Jeg er glad for at være her.
Jeg har arbejdet på ham i lang tid,
og jo mere jeg ved om ham, desto mere vil jeg være ham.
Jeg henter en ud, I kender.
Og kender I ham, elsker I ham.
Den sande mester af sit håndværk, David Chappelle, damer og herrer.
Ohio!
Hvordan går det?
-Godt at se dig. -Jeg har det fint. Tak.
Tak, fordi du kom.
Jeg har publikum med mig.
Det er okay. Hør her, det her er stort for mig,
for jeg har læst meget om dig og dit liv,
og jeg har stor respekt for dig, og jeg er glad for at være her i aften.
Og ved du hvad?
-Jeg lader dig tale om et øjeblik. -Det er okay.
For næsten 27 år siden mødtes vi for første gang.
-På dit show. -På mit show.
Ja, og ironisk nok
skulle jeg have været på dit show, men jeg havde intet jakkesæt.
Jeg havde jeans og t-shirt på. Så de droppede mig.
Var der dresscode?
Men derfor har jeg jakkesæt på nu.
David Letterman dropper mig ikke igen.
-Du bliver ikke droppet… -Jeg bliver ikke…
Hvordan så dit liv ud for 27 år siden?
Jeg må have været 19 år.
Jeg havde været færdig med highschool i halvandet år. Jeg boede i New York.
At være med i dit show var højdepunktet for komikere. Havde man et Letterman-set,
var der intet større.
Og jeg fik et.
Mine damer og herrer, byd velkommen til Dave Chappelle. Dave!
Husker du, hvordan settet gik?
Godt nok.
Jeg er meget opmærksom på racehistorien.
Der er ting i New York, I bør se.
Såsom i Washington Square Park.
De har to store træer, hvor de plejede at hænge kriminelle i gamle dage,
men de hængte faktisk hvide mennesker
og sorte mennesker
på forskellige træer.
Som om det vil såre vores følelser.
TV er noget andet. Jeg betragter mig selv som en natklub-komiker.
Nu er jeg en natklub-komiker, der gør det samme
i TV, men atmosfæren,
som jeg selv udviklede,
var meget mere tilgivende,
end TV var og er.
Jeg er næsten 100 år.
Så da jeg begyndte at lave comedy,
måtte man have en klump… Fem minutter til The Tonight Show.
Og nu er det helt anderledes.
Alle får kontrakter på time-lange specials.
Ideen om at finde så meget materiale
virker hårdt.
Men du er så produktiv.
Hvor mange timer har du nu
på platforme her på planeten?
Da jeg sagde op på Chappelle's Show,
tog jeg meget til San Francisco. The Bay Area.
Jeg optog alle sets. Indspillede lyden.
Der var nok 100 timer på bånd.
Nogle af de ting kom med i det arbejde, jeg laver nu,
men alligevel vidste jeg, det var en særlig tid
i min udvikling, og jeg har en optegnelse over det.
Dengang troede jeg, jeg havde ødelagt min karriere.
Da du forlod showet?
Ja, jeg havde aldrig set det fungere før.
Går man over stregen, hedder det måske:
"Ærgerligt. Vi kan finde en anden."
-Så er det slut. -Ja.
Da presset for at slå igennem forsvandt,
og jeg bare gjorde det for at tjene penge,
og fordi jeg elskede det, blev jeg bedre.
Det gjorde mig til en mere modig komiker.
Det værste, der kan ske, når man er ved at etablere et navn,
er, at man mister det eller fejler, men har man prøvet det, er det ikke alt…
Jeg er så spændt på flere emner her i aften.
En af dem er, at du forlader showet.
Du ved det,
fordi der er en historisk video og en trykt dokumentar,
hvor du går fra et medie til et andet og besvarer spørgsmålet:
"Hvad er der med dig? Du gik fra et… Hvad skete der?"
De ville besvare spørgsmålene for dig,
fordi de var så desperate.
Desto længere jeg tænkte over det,
jo bedre lød det for mig,
for hvad kan være større, og mere cool at gøre end at sige:
"Godnat, allesammen!"
Og så "Adios."
Hvor cool er det lige?
I starten var det forfærdeligt.
Ja.
Var du bange? Du var sikkert bange.
Ja. Jeg var rædselsslagen.
Og der var juridiske problemer omkring at gå fra sådan et show.
Jeg havde ikke de penge, jeg troede, man skulle have
for at komme igennem det.
I starten var det let nok.
Man må kæmpe imod megen frygt.
Noget var nemmere end andet, men jeg havde besluttet mig,
forstår du?
Jeg ville ikke træffe sådan et valg, og så…
-…blive eksemplet på, hvad man ikke gør. -Nej.
Så jeg måtte finde ud af…
Fra det perspektiv tænker du så ikke tilbage på det som ret cool?
Åh gud, jo. Nu med David Letterman i Ohio, og…
…det gik fint.
Men før det gik fint, var det virkelig skræmmende.
Hvad tror I, der sker, når man forlader et succes-show?
Nu skal jeg sige det. De siger ikke: "Held og lykke fremover."
Sådan fungerer det ikke.
Der var koldt derude.
Jeg læste hele tiden, da du forlod dit show,
om en episode, der blev beskrevet, og det blev aldrig belyst,
at nogen på holdet grinede
af en sketch, du lavede,
og du troede, latteren var på den forkerte side af humoren.
Kan du huske, hvad det var?
Det husker jeg godt.
Det fremprovokerede et interessant spørgsmål, jeg kæmpede med.
Jeg kan godt lide at gå hårdt til tingene.
På det tidspunkt i min karriere
følte jeg, det kunne ende når som helst, så jeg gik over stregen.
Nogle gange går man for langt. Man leger med tunge sager.
Laver jokes om racisme, den ene og den anden -isme…
Jeg så det som en fare, der lå til faget, men opdagede også,
at jeg var større, end jeg var komfortabel med.
Jeg stolede ikke på omstændighederne ved…
…at være så stor.
Kan du huske, hvad personen grinte af,
hvor du følte… Hvad du tænkte var forkert?
Ja, men desto tydeligere husker jeg bare…
…følelsen, jeg havde.
Er der noget ved den hændelse, du ikke vil tale om?
Det var så slemt, at jeg stoppede på showet.
Det var ikke kun derfor, jeg sagde op, men det hjalp til beslutningen.
Jeg gad det ikke.
Jeg gad ikke bekymre mig.
Jeg… Og jeg lader det ligge efter dette…
Det er okay.
Jeg var bare nysgerrig omkring, hvad materialet der var.
Sketchen var ikke slem.
Den er faktisk sjov.
Det var en nisse.
Det var mig klædt i blackface,
der ville dukke op, hver gang nogen følte racisme-smerter.
Hvilket er en svær sketch.
Det er ikke en dårlig sketch, men at høre det forkerte grin,
mens man er klædt sådan, får en til at føle skam.
-Og det var derfor. -Fair nok. Ja.
Jeg har nosser for at tale om det.
Hvad med mig? Jeg stillede spørgsmålet.
Det bedste ved at sige op var at komme tilbage her.
Det var her, jeg begyndte at finde værdi i at være del af et fællesskab.
Folk kom fra medierne eller andre steder og ledte efter mig,
og folk her beskyttede mig meget.
De så mig ikke som en kendis, der fejlede.
Jeg var ham fra vejen.
Det hjalp en til at overleve…
Du sagde "fejlede," men du begik ikke rigtigt en fejl.
Var showet blevet aflyst, fejlede du.
Prøver Evel Knievel at hoppe over 12 biler, men mislykkes, er det en fejl.
At forsøge med de her vittigheder er Evel Knievel-lignende tricks.
Jeg håber på at lykkes…
Ja. Men lad mig bare sige,
man kan stille alle sketch-shows i dag op på række,
og de er okay,
men at se dig
som en person, der deler dine tanker og skriverier, er mere tiltalende.
Uanset om det påvirkede beslutningen… Og det ved jeg, det gjorde,
er du meget bedre stillet,
hvilket ikke betyder… Lav en sketch, hvis du vil.
-Jeg er glad for, jeg gjorde det… -Ja.
…i retrospekt.
Det er den største ting, der er sket i dit liv,
udover dine børns fødsler.
Det var en meget lærerig hændelse,
eller række af hændelser. Der var ikke en ting.
Var jeg blevet færdig med showet
med den følelse, jeg havde, ville jeg aldrig være den samme.
Sig mig i øvrigt: Hvor er vi?
-Her? Lige nu? -Ja.
Vi er i udkanten af det dejlige Yellow Springs, Ohio.
Sådan.
Yellow Springs.
-Det er det bedste! -Ja.
Stedet har ikke ændret sig.
Men det må være anderledes, fra da du var barn, ikke?
-Æstetisk set er det det samme. -Du laver sjov.
Jeg gik her, handlede ind, gik her med min far.
Stedet der var en diner med et andet navn.
Der var en bank med et andet navn.
Og lige overfor denne juletræsmark ligger et dejligt etablissement,
kaldet Young's Dairy.
Ja, det så vi på vej ind.
Vi så også Antioch College.
Antioch College var en kulturel mastodont her,
især i 60'erne.
Det er hjemsted for Coretta Scott King.
John Lithgows far var professor der. John Lithgow voksede op her.
Er din familie forbundet til Antioch?
Min far var lærer der, og jeg tror, han var administrator.
-Voksede du op her? -Til dels. Mine forældre blev skilt.
Du blev født i Washington.
Jeg boede i Washington, min far var her.
Så fra juleferien år 1976 gik jeg i skole her.
Hvad har været det konstante, der gør dette sted konstant?
Jeg tror, at småbyens charme er,
at ens dage er forudsigelige.
Ansigterne er kendte.
Folk kender mig, og jeg dem.
Er man berømt, kender alle en. Ikke omvendt.
-Alle er berømte her. -Det er ikke en typisk småby.
Sådan er det her.
Det er ikke kun nye ting.
Det er i byens historie.
-Åh gud, ja. -Denne bevidsthed. Denne aktivisme.
Når man læser lidt om Yellow Springs,
er der en unik forbindelse mellem dette fællesskab
og slaveri.
Forholdet var ikke ligetil,
men det var der, og det lod til at være med til
at hjælpe mænd og kvinder med at forlade slaveriet.
Ved du lidt om det i byens historie?
Ja da. Ohio var en abolitionist-stat,
så slaveri var aldrig lovligt her i staten Ohio.
Men vi havde ikke stemmeret,
så frihed var ulovligt,
og slaveri var ulovligt for sorte.
Ohio-floden var skillelinjen. I Kentucky havde de slaver.
Mange her var kvækere og mennonitter og sådan noget,
men de var imod slaveri, og denne by blev en abolitionist-by.
Nogle af de ældre huse har gange,
hvor slaver gemte sig, så det er en del af historien.
I år var det ikke på grund af covid-19, men der er tradition for den fjerde juli
at tage hen i Gaunt Park og se fyrværkeri.
Gaunt Park blev doneret til byen
af afroamerikaneren Wheeling Gaunt,
der var en slave,
hvis herre ville give ham mulighed for at sælge sin fritid.
Når han var færdig i markerne,
arbejdede han for en anden plantage, og de betalte.
Til sidst købte han sin frihed.
Hele familiens frihed. De var vidst fem personer.
Han blev grundejer her,
var vigtig for det sorte universitet, Wilberforce…
…oppe ad gaden…
…og da han døde, donerede han parken til Village of Yellow Springs.
Det er en af mine yndlingsteder.
Den fjerde juli
kommer hvide folk alle steder fra, fordi vi har regionens bedste fyrværkeri.
De sidder på et stykke land, doneret af en sort mand,
der måtte købe sig fri,
og her fejrer de, hvad landet kan være.
Det er en af byens smukke paradokser.
Faktisk tror jeg, at hver måned eller hvert år
får alle enkerne i byen af hans donation
et pund sukker og et pund mel.
Min fars enke får det stadig.
Det er fantastisk.
Min far og nogle af hans venner startede en ting her,
kaldet afroamerikansk kulturuge.
Det var en uge, hvor man fejrede sort kultur i småbyer, i Ohio.
Jeg optrådte ved den første. Og fejlede.
-Du fejlede… -Jeg fejlede. Du ved,
det var et job for min far.
Men det var bare en uge med taler og optrædener…
Sker det fortsat i dag?
Ja. De ting, jeg gør, er i den tradition.
-Ja. -Vi holder en fest her,
i min nabos lade, The Juke Joint.
Kunstnere fra hele verden flyver hertil og optræder i den lade.
Fedt!
Det er vidunderligt.
Og min far opfostrede mig sådan.
Al politik er lokal, fællesskab er alt,
den slags.
Man kan ikke ændre verden, men gøre én del bedre.
-Ja. -Den slags etik. Og jeg lever efter det.
-Der er et regnbueflag. -Homoseksuelle er velkomne.
Hele alfabetet er velkommen i Yellow Springs.
Og vi ønsker, alle er trygge og komfortable.
Der er et banner ind til byen. Der står "Venlighed",
hvilket er et lokalt motto.
Jeg har altid kunne lide stedet. Det, jeg kan lide,
er, at historisk set har her altid været radikalt liberalt.
I mangel af et bedre udtryk er dette Bernie Sanders-øen
i Trump-havet.
Og det, jeg bedst kan lide ved dette sted,
var den længsel efter fællesskab.
Jeg genkender alle, de kender mine børn, berømmelse falmer i regelmæssighed.
Når de har vænnet sig til en… Tror du, de vil se mig?
De kender mig. De vil se dig.
Det er et varmt sted at bo, ikke?
-Synes du også det, da du var barn? -I høj grad.
Jeg tog det for givet, hvor sikker jeg fik lov at føle mig her.
Men der var mange i fællesskabet, der lærte mig ting
og passede på mig, hvilket jeg først værdsætte senere.
-Hvor gamle er dine børn? -Min ældste er 19. Tyve til oktober.
Går det godt?
Knægten er fantastisk, den bedste.
Han er den bedste. Jeg elsker ham.
De nye modeller er bedre end de gamle, ikke?
Den måde, de tænker, er inspirerende.
Han er meget modigere, end jeg var i hans alder,
hvilket er ironisk, men sandt. Socialt, og…
Den måde, han kan tage kritiske stilling til ting, omkring hvem han er,
eller hvem han vil være.
Den ærlighed og dømmekraft, de børn har,
for de bliver bombarderet med information…
-Det er svært at narre et barn i dag. -Fortæl om de andre.
Hans bror, Ibrahim, er min stjerne-atlet.
Han er sjov. Faktisk er han
ud af mine børn den eneste, der prøvede stand-up.
Han prøvede i The Comedy Cellar og var god.
-Det var sjovt. -Godt.
Ja, det var modigt.
Har det åbnet en dør, eller var det nok?
Han har aldrig nævnt det igen. Det var nok lort, der skulle ud.
Ja.
-Jeg elsker, han tænkte, det var smukt. -Ja.
Og prøvede det og gjorde det godt.
-Og så er der en tredje. -Min datter. Min tvilling.
Hun er den bedårende pige, jeg kunne have været.
-Det er meget sødt. -Ja.
Min kone tog sig af det store arbejde, da mine børn var små.
Jeg skrev på showet. Jeg arbejdede. Hvordan lyder ordsproget?
Mor er ordet for Gud i børns hjerter og på deres læber.
Hun betød alt for dem.
Alt, jeg gjorde, og det var ikke småting…
…var, at jeg blev ved med at forstærke mine børns ide om,
at jeg var den sejeste, de nogensinde ville møde.
-Altså… -Nej, det var en langtidsstrategi…
Børn, far har noget, han vil fortælle jer.
Jeg plejede at fortælle dem alle mulige ting om, hvor sej jeg er.
Og så kan de stole på mig. Jeg så ikke mig selv som en autoritetsfigur,
jeg så mig selv som et opslagsværk.
Stiller man de rigtige spørgsmål, kan jeg fortælle ting.
Var det ligesådan med forholdet til din egen far?
Absolut.
Det vigtigste var, at han aldrig sagde, hvad jeg skulle,
hvilket var en sær måde at vokse op på.
Hans teori var, at man skulle træffe beslutninger,
hvilket er en kontraintuitiv ting,
og jeg tænkte, det skadede mig.
Men nu forstår jeg, hvorfor han opfostrede mig sådan.
Han hjalp måske med at sortere puslespillet,
-men han samlede det ikke. -Sagde han, han elskede dig?
-Hele tiden. -Okay.
Ja. Det er faktisk en ting i vores familie.
Jeg forlader aldrig mine børn uden at sige, at jeg elsker dem,
for jeg ved aldrig, hvad der vil ske.
Jeg tror, det er vigtigt for stabilitet. Det er…
Man ser aldrig et barn, der blev misbrugt med den selvtillid.
Eller et, der blev forsømt med den selvtillid.
Det at vide, at nogen tænker på en,
inspirerer en og gør en modig.
Kender de forskellen på deres liv overfor de fleste andre børn
og de liv, de lever?
Det, jeg arbejdede med, er ikke en faktor i deres liv,
som folk måske tror, fordi ikke vi bor i Hollywood.
Der er ingen paparazzi, der kan tage deres billede.
Fællesskabet beskytter dem i den forstand.
Noget andet er, at mens jeg har været her, har min karriere gået skidt. Så pyt!
Forstår du, hvad jeg mener?
Jeg har kun lige fået penge.
Vi vænner os bare til det sammen i fællesskab.
Jeg var den lille. Jeg var 14.
Da jeg kom til New York, passede folk mig og sørgede for,
at jeg ikke gik for vidt.
Det vil jeg altid sætte pris på, men jeg husker for et år siden,
da New York-komikeren William Stevenson døde.
Jeg tog til hans mindehøjtidelighed, fordi hans familie skulle vide,
at han var vigtig på vores scene,
og jeg ser de komikere, jeg har kendt,
unge, gamle, op igennem årene,
og jeg indså, at de her folk
havde lige så stor indflydelse på mig som andre.
Det er en underlig klub, de rigtige komikere.
Det er interessant. Jeg har venner fra folkeskolen,
og så har jeg venner, jeg har kendt, fra jeg tog til Californien
og startede comedy-klubben.
Og det er gruppen, hvor meget jeg end elsker de andre, er det den gruppe…
-Vi taler samme sprog. -Det er derfor, politiet hænger ud…
-Ja. -… med hinanden og kriminelle.
Det er en af de der ting.
-Er du muslim? -Det er jeg.
-Hvornår blev du muslim? -Da jeg var 17.
-Hvad lå bag? -Det ved jeg ikke.
Jeg troede vel på Gud.
Jeg er ikke…
Jeg bør nok sige, at jeg ikke er god til det.
Da jeg var 17, boede jeg i Washington,
og der var et pizzasted lige overfor mit hus.
Der arbejdede de her muslimske fyre,
og jeg kom der og fortalte jokes. Og jeg var en naturligt nysgerrig fyr,
og jeg stillede spørgsmål om religion.
Og fyren var så passioneret, det var meget overbevisende.
Jeg kunne godt lide perspektivet, og de ting ledte til min beslutning
om at have et meningsfuldt liv. Et spirituelt liv.
Ikke kun, hvad mine hænder kan holde, men det bør betyde noget.
Selv nu…
Vi sidder på denne mark midt i ingenting,
men i løbet af de sidste mange måneder har vi lavet 26 shows her.
Og det er dyrt og hårdt, og mange folk arbejder hårdt,
men alle på disse shows er fra Ohio eller har tilknytning hertil.
Mange blev sendt hjem uden arbejde.
Og bare ved at jeg laver stand-up, kan vi alle komme på benene igen.
Og for mig er det meget meningsfuldt.
Jeg laver en million shows, men de sidste 26 betød så meget for mig,
fordi det er mit fællesskabs gave til verden.
Noget er galt med motoren.
Nej, der er en pizza på vej.
Dette er et økologisk institut, men fortæl om, da det var en lejr.
Vi havde lejrskole i skolen. Mine børn også.
Vi tog på lange vandreture i naturen, og de viste os de forskellige fugle.
Og dengang
boede jeg i Washington med min mor.
Jeg havde været her i et år,
så jeg kunne godt lide ideen om naturen.
Du modsatte dig slet ikke. Forandringen.
-Den var velkommen. -Jeg elskede den.
Jeg elskede,
at min far havde kabel-TV,
og det ændrede mit liv.
MTV og alt det lort, jeg så.
Det var kulturens gyldne år.
-Ja. -Jeg så TV hele natten i weekenden.
Så du havde naturens skønhed udenfor og kabel-tv.
Det var det bedste. Hvad mere behøver et barn?
Og vi er på vej mod den vandmasse, byen er kendt for, ikke?
Det er rigtigt. The Yellow Springs.
Folk plejede at tro, at det havde alle mulige magiske helende egenskaber.
Den lokale legende hedder, at drikker man fra kilden,
så vil man altid komme tilbage.
Har du nogensinde drukket af kilden?
Jeg har drukket meget.
-Ja. -Jeg forlod aldrig stedet.
Tror man på legenden, giver det mening.
Så jeg læser om, at du er muslim,
og de refererede til noget, jeg var fascineret af.
Zamzams brønd.
Der er en brønd, Zamzam. I Saudi-Arabien.
Og myten går ud på,
at en familie går igennem ørkenen og er ved at dø af tørst,
og den her uendelige brønd viser sig for dem.
-Vi kan se den. -Ja. Jeg kan se den.
Du er nok nødt til at ringe lidt rundt.
Har du været der?
Det har jeg.
Der er kun adgang for muslimer, ikke turister.
Det bør der ikke være.
Manden er profeten Abraham og hans kone.
Ordet "zamzam"… Altså I taler arabisk…
Det betyder bogstaveligt talt "stop, stop", for da det blev befalet,
at denne brønd ville dukke op, sprang vandet sådan frem,
at konen skreg "Stop, stop!", fordi det var så overvældende.
Og de siger, det er en uudtømmelig brønd.
Det, der trøster mig ved det,
er tanken om, at alt dette er fra en enkelt kilde.
At denne kilde er venlig,
og selvom vi ikke forstår kildens intentioner,
så er vi alle forbundne af den.
Det er ikke sådan, den bliver repræsenteret.
Det er sådan et snævert og negativt syn på en religion.
Det er smuk religion. En smuk religion.
Og ideerne i religionen afspejles i alle de store abrahamiske trosretninger.
Man vil se disse ideer i kristendommen eller jødedommen.
Men tanken er, at dette sted betyder noget.
Det er et sted, man lærer. Man får viden.
Man ved intet,
man får hovedet fuld af lort, og så tager man hjem.
Hvad er det?
Det er kilden.
Dave, er du med?
-Jeg er med. -Jeg drikker, når du gør.
-Ironisk. -Jeg er okay.
Det var fedt.
Det er det bedste.
Jeg tager lidt mere af det her. Undskyld.
Du kommer klart tilbage.
Jeg kommer igen og køber ejendom.
Når den nuværende præsident siger:
"Vi vil forsøge at holde muslimer ude af landet",
hvordan har du det så?
Man forventer ikke så megen empati eller medfølelse
eller kulturel bevidsthed fra sådan en fyr.
Det, man er trist over, er, at embedet ikke har mere menneskelighed.
Men har det embede været humant?
Da Biden kaldte Trump den første racistiske præsident nogensinde.
Det er ikke sandt.
Hvordan er det, når en hvid person siger noget dumt?
Jeg ved, at rige hvide folk kalder fattige hvide for udskud.
Og det ved jeg alene, fordi jeg tjente så meget sidste år,
at rige hvide fortalte mig det til et cocktailparty.
Det bryder jeg mig ikke om.
Jeg stod i kø med dem, som alle amerikanere skal
gøre i et demokrati. Ingen hopper over i køen her.
Og jeg lytter.
Jeg hører dem sige ting, som naive, fattig, hvide gør.
"Donald Trump tager til Washington,
og han vil kæmpe for os."
Jeg står der og tænker for mig selv: "Din dumme idiot."
Du er fattig.
Han kæmper for mig.
I ethvert forhold,
især mellem borger og land, er tillid alt.
Og jeg tror, vi har en tillidskrise i vores land med god grund.
Det skræmmende er, at det lader til, folk ikke stoler på hinanden.
Det tegner ikke godt for nationalkarakteren,
at folk hamstrede toiletpapir og patroner i begyndelsen af pandemien.
Det er uhyggeligt.
Men her kendte jeg folk, der gik forbi toiletpapir,
for de vidste, de havde.
Så det stod på vores hylder længere end andre steder.
Det, jeg siger, er, at fællesskabet er alt,
og det at dyrke tillid er alt.
Uanset om I skændes om detaljerne,
må vi stole på, at der vil være et niveau af anstændighed.
Et udholdeligt niveau af anstændighed. Det er nirvana.
Men jeg er bekymret for, hvordan verden vil se ud.
Bliver der tanks på gaden for guds skyld?
Kommer der borgerkrig igen?
Eller bekymrer jeg mig for meget over det?
For du tror, at der vil være et udholdeligt niveau af anstændighed.
Altså jeg tror, at Gud har kontrollen, uanset hvad jeg bekymrer mig om.
At kun min indsats er min egen,
og at resultaterne ikke handler om mig.
Jeg gør, hvad jeg mener, er bedst.
Men jeg ved det ikke, for jeg er bare én fyr.
Men jeg stoler på, at vi er skabt med et formål.
Det beviser, at der findes noget perfekt.
-Vi må tro på noget. -Ja.
Hvorfor ville man ellers fortsætte?
Men bevidstheden om, at disse ting er ude af din kontrol, giver dig ro?
Det giver mig ro.
Jeg kan kun gøre, hvad jeg vil gøre, hvis jeg da er bevidst om, hvad jeg laver.
Jeg bliver ved med at bruge ordet "cool",
men faktum er, at du ikke bor i New York.
Du har brugt tid i New York.
Du bor ikke i LA. Du har været der meget.
Hvor mange film har du lavet i Los Angeles? Nitten?
Ja.
Det er vanvittigt! Du begyndte at lave film…
-…da du var 20? -Nitten.
Og den seneste var A Star is Born, ikke?
Jo, jeg mødte Bradley Cooper her i Ohio.
Han kom til en fest, jeg afholdte,
og han bad mig om at være med.
Jeg så Half Baked.
Ja.
Og du står der i
en pedel-heldragt, en mørkegrøn kedeldragt af en art.
Ja, den var elektrisk blå.
Og nu ser jeg dig
i shows og forskellige steder
i kedeldragt.
-Der står dit navn på. -Ja.
Ingen ser godt ud i en kedeldragt.
Men om dig tænkte jeg: "Han ser ok ud i kedeldragt."
Så nu ser jeg den i filmen og tænker: "Det er der, den er fra.
Han kunne beholde kostumet."
En special er sjov, for man ved aldrig, hvad man skal tage på.
I Richard Pryor: Live in Concert siger de: "Den med det røde jakkesæt,"
-eller "pailletsko", ikke? -Jo.
At vælge tøj i aften var et mareridt.
Jeg kender følelsen, for da jeg havde et show,
bekymrede jeg mig ikke om tøj.
Og nu er dette alt, hvad jeg kan finde på.
Undskyld.
Okay, da du lavede Letterman,
hvilken rolle spillede berømmelsen så?
Eller var du så fordybet i arbejdet, at du aldrig oplevede det?
Det sidste.
Jeg ved, det lyder fjollet, men det var præcis sådan, det var.
For da vi startede ud,
jeg og mine ansatte, forventede vi at blive lukket. Det var sket før.
Jeg havde lavet et morgenshow hos NBC, der blev sendt i seks uger.
Så: "Hvor skal jeg hen på mandag?" "Vi er ligeglade."
Så man holder fokus.
Det tror jeg, du forstår.
Ens fokus bliver strammere og strammere,
fordi man føler et pres for at gøre det bedre og bedre.
Det er frygteligt at sige, men jeg siger det.
Jeg elsker at være berømt.
Godt for dig.
Nej, jeg mener…
Jeg elsker det. Ikke at være en berømthed,
men jeg kan lide at være berømt.
Kan du forklare det for os.
Berømthed er en rolle.
Berømthed er røde løbere, når de spørger til ens tøj.
Er man dame, stikker man tåen ud, når de tager billeder.
-Men det gør du ikke. -Nej, det gør jeg ikke.
Ingen interviews. Uden dig
ville jeg ikke sige noget til nogen om, hvad jeg laver,
det er nervepirrende.
Ethvert job, der gør en afhængig af andres godkendelse af en
for ens levebrød, er et vanvittigt job.
De fleste bekymrer sig ikke om, om folk kan lide dem.
Det er vi nødt til at overveje.
Desto mere man investerer i sig selv som berømthed,
jo mindre ejer man af sig selv.
Alle stand-up-komikerne i rummet,
jeg vil minde jer om dette. Jeg har altid sagt det:
Vi har den bedste genre.
Vi behøver ikke at vide noget.
Og alt det, vi ved, er værdifuldt på grund af det, vi gør med det.
Vær tro mod jer selv,
fuck spillet,
pengene kommer. De fleste bryder ikke igennem.
Jeg talte med en komiker om dig, og han sagde:
"Det fede ved Dave Chappelle er, han redder stand-up.
For han laver jokes, der provokerer,
er over grænsen, er for meget,
fornærmer folk, eller han er ligeglad.
Men han tror på sin ret
til at sige, skrive og levere dette materiale."
Han sagde: "Han redder stand-up."
Jeg går helt klart ikke efter at fornærme nogen.
Tanken om at såre nogen,
det er en smertefuld tanke, ikke?
Men det vil ske i løbet af jobbet.
Det er muligt.
Så meget af kunstværket er det op til seeren at fortolke.
I dag skærer vi folks kød så meget ud for dem,
at vi gør publikums arbejde.
Og publikum med internettet nu,
det er en baby, der løber rundt med en pistol…
Nogen må få den pistol væk fra barnet eller i det mindste…
Ikke være bange for barnet, men…
…prædikenen er deres. De skal gøre arbejdet selv.
-Altså jeg så Sticks & Stones. -Ja.
Det er svært at forklare, hvad jeg så, da jeg observerede dig.
Det er af en anden verden.
Som kommunikator, har jeg aldrig set noget lignende.
Sjovt. Jeg har aldrig set noget lignende.
Det er meget… ydmygende.
Nej, det hører du altid.
Og hvis du var en mand eller en kvinde, der gjorde det,
hvor materialet var helt… Hvad sjovt er der i det?
I skal gætte,
hvem jeg efterligner nu.
Lad mig komme i karakter. I skal gætte det.
Okay, så er det nu.
"Hej.
Hvis du gør noget forkert i dit liv, og jeg finder ud af det,
vil jeg prøve at tage alt fra dig. Jeg er ligeglad med hvornår.
Det kan være i dag, i morgen eller om 15-20 år.
Hvis jeg finder ud af det, er du fandeme færdig."
Hvem er det?
Det er jer.
Den special var min næstbedste.
Og det, jeg kunne lide ved den, var,
at det var svært på det tidspunkt at sige nogen af de ting.
Man kommer ud på scenen, cool, ligeglad, men det er nervepirrende,
for man er underlagt mange menneskers fortolkning,
og jeg forstår godt, hvorfor folk gør indsigelse imod stoffet, men…
…det må udforskes.
Det er et velmenende show.
Måske er dette mere højtravende, end jeg har forstand på at forklare,
men uden uenigheder, lærer man så noget?
I den special?
Nej, helt generelt, hvis vi alle var enige…
…og alle her var enige om alt,
hvad skal vi så lære?
Det er rigtigt.
Jeg synes, at pakker man det så meget ud,
må de efterlade lidt rum til frelse.
Jo mere plads til forløsning, desto mere plads til ærlighed.
Og hvis man vil til bunds i nogen af disse ting,
alle de problemer der tages op,
så kræver det ærlighed og tilgivelse.
"Ingen i dette fængsel gjorde noget",
som ordsproget lyder, "men alle gjorde noget."
Og hvis vi gør det kontekstuelt,
kan vi ærligt adressere, hvad vi har gjort.
Vi kan finde ud af, hvad der foregår,
hvorfor disse ting bliver gentaget og så videre.
Så finder vi en mere omfattende forståelse,
men den her balanceren
gør bare, at ingen vil tages.
Igen er dette et spørgsmål, jeg selv har fundet på,
så her er det:
Bob Dylan, da han var ung…
Tyve, enogtyve, omtrent som da du var med i mit show.
Han var stor på samme tid som fredsbevægelsen
og fri sex
og ytringsfriheden og anti-regeringsbevægelsen,
og jeg tror, at folk fik gjort ende på Vietnamkrigen.
Og alle antog, at han var talsmand
for det, og han forklarede bare,
at det var han ikke. Han sang bare protestsange.
Efter George Floyd
ventede jeg.
Hvornår hører vi fra David?
Jeg tænkte ved mig selv, han var en leder.
Er det forkert?
Har jeg ramt plet? Eller skal jeg tage hjem?
Nej. Nej, hør her.
Jeg er langt fra en leder.
-Vil du gerne være det? -Langt… Nej.
Jeg har det sjovere ved at være, hvad end jeg er,
end at være en, som folk ville vende sig imod
for moralsk eller intellektuel vejledning i at leve på en helt anden måde.
Der er ingen pensionsplan.
Martin Luther King døde fattig. Malcolm X døde fattig.
Det vil jeg ikke.
Men det er din holdning.
Jeg venter på, at du siger noget.
Hvad er jeg så? En medløber.
Okay. Jeg sagde det efter, hvad mange andre allerede gjorde.
Og kommentarerne, der fulgte, var meget ophedede og intellektuelle,
og jeg var chokeret over, at ingen nogensinde havde talt om,
hvordan det føles
at se en mand blive myrdet på den måde
af en i politiuniform.
Jeg tænkte på det med hensyn til George Floyd.
For 55 år siden, april 1965,
gik John Lewis og hans venner, kolleger,
over Edmund Pettus-broen
i Selma, Alabama, og en betjent
med en knippel
lægger an som til golftræning
og rammer ham i hovedet, knækker kraniet og dræber ham næsten.
Dræber ham næsten.
Han overlever og vier sit liv
til denne kamp.
Imod slutningen af livet,
næsten samtidig, bliver George Floyd,
og jeg ved ikke, om han nogensinde var aktivist i nogen forstand,
dræbt,
myrdet, lynchet
af en politibetjent.
Sammenligningen er lige der.
De vil begge være en del af kulturen fremover
for at reparere det, der skal repareres.
Sikke en tragisk fodnote
til en tragisk kultur.
Det er en stor mundfuld.
Nætter som denne er vigtige, synes jeg…
Bare det at tale om det.
Vi er landsmænd.
Allesammen. Vi bor i Amerika,
vi har alle problemer, alle strid.
Det er mærkeligt på grund af spillet om, hvem der lider mest,
hvor alle har bolden.
Og de opfører sig,
som om at alles lidelse udelukker hinandens.
Og du og jeg ved begge, at det er langt fra tilfældet.
Der er mange vinkler, man kan tilgå det og se dette fra
og lære af hinanden fra.
Men det er en ting, og jeg er bekymret over mængden.
Det lyder ikke som noget, der falder til ro eller nemt vil løse sig.
Folk siger, det er anderledes nu.
Derfor spår vi om forandring.
-Har du den følelse? -Jeg spår ikke om noget.
Selvfølgelig er jeg meget håbefuld, ja, om at der vil ske en forandring,
og som regel er det min erfaring,
at forandring aldrig er komfortabel. Det er ubehageligt, før det er behageligt.
Det bliver en forhandling.
Ser man det som forhandling,
hvordan fanden forhandler man så med Derek Chauvin?
Hvad taler vi om?
Den her fyr… Jeg kan ikke forestille mig det.
Det er interessant. Folk siger,
at havde vi ikke bodycams og mobiltelefoner,
ville vi ikke vide, at alt dette foregik,
så de bliver et afskrækkelsesmiddel.
I dette tilfælde var det slet ikke afskrækkende.
Man fornemmer…
Han havde trænet betjentene, der var med under anholdelsen…
-Det er rigtigt. -Det ligner, han viser sig for kameraerne.
"Lad mig vise, hvordan det gøres. Jeg ordner det.
Her. Jeg kan dræbe med mit knæ."
Og den del, jeg havde om George Floyd…
Og jeg talte om betjentene på Staten Island, der så til, mens han
dræbte en mand, og ikke irettesatte ham, fordi de vidste, de blev filmet.
Jeg er ikke imod kameraer, men jeg vil have retfærdighed nu.
I skal ikke fange dem efter min død.
Det skal stoppes.
I de to sager som vi taler om her,
hvad mener du så om de mennesker, der stod der?
Jeg vil ikke komme med nogen dom.
Jeg kan ikke forestille mig at stå der.
Man forstår det ikke.
Jeg har aldrig været i den situation.
Jeg vil ikke dømme, men ønske, det stoppede.
Selvfølgelig. Det vil alle.
John Crawford, en sort mand, der blev myrdet i en lokal Walmart,
han gjorde ikke noget galt.
Han blev myrdet af en betjent i Beavercreek.
I den kommune
har der kun været to fatale politidrab i kommunens historie.
Den samme stod for begge to.
Den første fyr, han skød, var hvid.
Havde de stoppet ham dengang, ville det ikke være racistisk.
Det handler bare om overaggressivt, overivrigt politi.
Det handler om hans træning.
Af en eller anden grund dræbte fyren to personer på arbejdet.
Og jeg tror ikke, fællesskabet som helhed var tilfredse med følgerne.
Hvis der var nogen.
"Black Lives Matter" er vigtigt, men vildledende.
Problemet er ikke kun et afroamerikansk problem.
Det er stort her,
men ikke kun vores.
Og en anden ting er,
at hvis Rusland udnytter vores racistiske tendenser
til at opløse sammenhold,
så måtte man se noget som racisme som et spørgsmål om national sikkerhed.
Man må finde alle huller og så stoppe dem
og sikre, at vi virker som en sammenhængende nation.
Hvis de, der håndhæver ens love, knæler på andres nakker, så…
…er der intet land.
Man må standse det.
Det er derfor, folk stormer på gaden.
De vil redde landet. Det giver mening.
-"Hvis gader?" -"Vores gader!"
Har du haft politi-problemer i dette fællesskab?
-Selvfølgelig har vi politi-problemer. -Men dig?
Ingen rører mig.
Er du aldrig blevet stoppet?
Jo, men det gik aldrig for vidt.
Jeg har hænderne på ti og to,
jeg taler respektfuldt, men det er anderledes her.
Det er en lille by.
Jeg ser dem i morgen.
Siger de: "Har du kørekort og registrering?" "Det er mig, Dave."
Det er ikke et typisk traffikstop.
Er jeg blevet stoppet før
i en anden bil, da de ikke vidste, det var mig?
Ja, det er sket. Men normalt generer ingen mig.
Alle ved det. Det er en lille by.
Gør jeg noget skørt, stopper de mig.
Men normalt gør de det ikke.
Og hvis du boede i en større by?
Selvfølgelig.
Jeg er blevet kvalt af en betjent
i New Orleans før, da jeg arbejdede på et filmset.
Virkelig?
Ja. Jeg løb engang fra en comedy-klub
til en anden i Greenwich Village og blev stoppet af politiet for at løbe,
hvilket ikke er ulovligt.
Politibetjenten så i min lomme…
Vi komikere bliver betalt i kontanter.
Så jeg havde mange kontanter.
Betjenten antog, jeg solgte stoffer,
og begyndte at putte mine penge
i sin lomme.
Åh, ja. Den slags sker hele tiden.
Folk bliver ikke pludselig og irrationelt oprørte.
Der er årsager til følelsen af,
at politiet ikke er gode,
og politiet udhulede tilliden til institutionen.
De kan ikke handle, som er de institutionen.
Og ser du på den hændelse og tænker:
"Det kunne være gået galt, og så ville jeg være borte."
-Tænker du det? -Ja.
Da jeg gik i highschool… Under crack-epidemien.
I offentlige skoler i Washington gik vi til Street Law.
De lærte os at tale med politiet,
fordi crack-epidemien var så farlig for børn af farve.
Det er en ting.
Det er op til os
at redde vores land.
Og I ved, hvad vi må gøre.
Der er et valgår. Vi må være seriøse.
Alle duelige afroamerikanere må skrive sig op til
at få et våben.
Kun sådan vil de ændre loven.
Skriver du meget nu?
-Værsgo, tænd en. -Du er den bedste.
Ryger du hash? Jeg laver sjov.
-Jeg har intet. -Ja, jeg er skideskæv lige nu.
Gid det var så vel.
Hvor ofte ryger du hash?
Ikke så meget, som folk tror. Jeg er 46 år nu.
-Hjælper det dig med at skrive? -Nej.
-Hjælper det til at optræde? -Nej. Jeg har enorme mængder angst.
I mit arbejde.
Og det dulmede det for det meste.
Ingen vil få et angstfrit liv, men det er håndterbart.
Rager det mig, hvad kilden til din angst er? Bare livet?
Jeg tror, i dette job,
at folk tager for givet, hvilket følelsesmæssigt slid det er.
Og jeg synes, man må bevare sin åbenhed.
Når du ser på et færdigt produkt…
Dine specials.
-Er du med i redigeringen af dem? -Meget.
Hvad med den video, der udkom
efter George Floyds død?
Jeg sendte den ud med en advarsel.
Jeg ved, det er uraffineret, men raffinerer jeg det,
bliver det mindre ægte.
Hvad var reaktionen?
Som jeg fik?
De fleste følte sig lettede,
for det rørte ved noget, som folk følte,
der ikke blev afspejlet i den større debat.
Okay. Det vender tilbage til mit perspektiv på det, der var:
"Her er det.
Jeg vidste, det måtte komme."
Det kom, og der var det. Så fra den side…
-…var det fedt. -Det er jeg glad for.
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal sige dette uden at gentage mig selv,
men når jeg har set dit arbejde,
har jeg aldrig set nogen bedre.
Jeg har aldrig set bedre.
Men jeg kigger på dig…
-Nej, stop. Nej… -Nej. Dette er vigtigt.
Husker du sidste show?
Jeg så det i dag, bare for at huske hvordan det føltes.
Og da jeg sad med dig, tænkte jeg…
Jeg var paranoid, tænkte: "Kan han lide mig?"
Men jeg så det…
Jeg tænkte: "Den fyr kan godt lide mig."
Spørgsmålene var betænksomme.
På en måde var det skræmmende at være med på dit show,
dette meget sete show, men det føltes som en rigtig samtale.
Og det at nogen med din statur…
Husk, at sidst jeg var i dit show,
vidste vi allerede, du var på vej ud.
Det var følelsen af,
at jeg måske ikke fik mulighed for at tale med dig i denne sammenhæng igen.
Ville jeg se Letterman igen?
Det var vigtigt at sige: "Jeg er glad for dig i TV.
Glad for at se dig udenfor. For at du eksisterer."
Jeg tænker på dit show i 80'erne.
Jeg plejede at bo her, da du var på Late Night på NBC,
og jeg så dit show, og jeg var forelsket i det.
Det faktum, at du er her lige nu, er fantastisk for mig.
Jeg tænker på alle de gode interviews med Eddie Murphy og Andy Kaufman,
og dem, jeg beundrede,
og den platform, som du gav den genre, jeg elsker så højt.
Så det er let for mig at gøre ting, hvis jeg har set dem før.
På grund af dit show har jeg lært mange af mine ting,
fordi jeg så dem et sted.
Det er pænt af dig. Nej…
-Det er sandt. -Tak.
Vi har lavet showet… Jeg ved ikke, hvor mange vi har lavet…
…og tidsplanen har skiftet og er blevet afbrudt,
som alle andres tidsplan…
…og hver gang er jeg taknemmelig, fordi personen i den stol
er så meget klogere end mig.
Og jeg må sige, at den status, du har opnået
i dit valgte håndværk, er så velfortjent, min ven.
Du godeste. Tak, mand.
Oprigtig talt.
David Chappelle.
David Letterman.
Det er mig en ære, mand.
Nej, jeg er beæret.
Okay, alt dette er jeres. Kom og hent det.
Tekster af: Rosanna Nordahl Hallgreen