‎Să vedem dacă mă pricep.
‎Gigi Duru' exersează.
‎O să omor pe cineva.
‎Cam 300 de metri.
‎Am nevoie de o dublură.
‎Frumos, Dave!
‎Așa.
‎Chiar că poți și cu stânga.
‎Da.
‎E uimitor.
‎Ești ambidextru?
‎Prezbiterian.
‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Mă bucur mult că sunt aici.
‎M-am rugat multă vreme de omul ăsta
‎și, pe măsură ce îl cunosc,
‎îmi doresc să fiu ca el.
‎Vreau să vă prezint pe cineva cunoscut.
‎Dacă-l știți, îl și iubiți.
‎Un maestru adevărat în meseria lui, ‎David Chappelle, doamnelor și domnilor.
‎Ohio!
‎- Ce mai faci, frate? ‎- Sunt bine, mă bucur să te văd. Mersi.
‎Vă mulțumesc pentru prezență.
‎Sunt doar amici de-ai mei.
‎E în regulă. Ascultă… am mari emoții,
‎deoarece am studiat mult ‎despre tine și despre viața ta
‎și am ajuns să-ți port un mare respect.
‎Mă bucur să fiu aici în seara asta.
‎Și știi ceva?
‎- Te las să vorbești imediat. ‎- E în regulă.
‎Acum aproape 27 de ani, ‎ne-am cunoscut pentru prima dată.
‎- La emisiunea ta. ‎- Da.
‎Da. În mod ironic,
‎la prima apariție a mea în emisiunea ta,
‎n-am purtat costum.
‎Am purtat blugi și tricou.
‎M-au respins.
‎Serios? Ținută obligatorie?
‎Da. De-aia port costum aici.
‎Am zis că n-o să mai ajung în fața ta ‎în veci.
‎- Te-au respins… ‎- Da…
‎Cum trăiai acum 27 de ani?
‎Aveam vreo 19 ani.
‎Terminasem liceul ‎în urmă cu un an și jumătate.
‎Locuiam în New York.
‎Să apari la emisiunea ta ‎era apogeul pentru un comedian.
‎O prestație la Letterman… ‎Nimic n-o întrecea.
‎Eu am obținut-o.
‎Doamnelor și domnilor, ‎aplauze pentru Dave Chappelle. Dave!
‎Mai știi cum ți-a ieșit prestația?
‎Destul de bine.
‎Sunt foarte atent ‎la toată chestiile astea rasiale.
‎Chestii chiar aici în New York.
‎În parcul Washington Square. Interesant.
‎Doi copaci mari ‎în care spânzurau infractorii pe vremuri.
‎Îi spânzurau pe albi
‎și pe negri
‎în copaci diferiți.
‎Să nu cumva să jignești pe cineva, știți?
‎Televiziunea e altă mâncare de pește. ‎Încă mă consider un comedian de club.
‎Acum sunt un comic de ‎club care știe să facă și televiziune,
‎dar atmosfera,
‎chestia aia în care m-am dezvoltat,
‎a fost mult mai blândă
‎decât ce a fost și este televiziunea.
‎Eu am 100 de ani.
‎Deci, când am început să fac comedie,
‎trebuia să ai un calup…
‎Cinci minute la ‎The Tonight Show.
‎Iar acum e complet diferit.
‎Toți semnează pentru spectacole de o oră.
‎În primul rând, ‎ideea de a combina atâta material
‎pare zdrobitoare.
‎Dar tu ești atât de prolific.
‎Câte ore ai acum
‎pe toate platformele de pe planetă?
‎După ce am făcut ‎Chappelle's Show,
‎mă duceam des la San Francisco. ‎În zona Golfului.
‎Îmi înregistram prestațiile. Doar audio.
‎Efectiv, sute de ore înregistrate.
‎Unele chestii ‎au ajuns în materialul de acum, dar…
‎cumva, am știut că era ceva special ‎în evoluția mea artistică
‎și că rămâne înregistrat.
‎Pe atunci, ‎credeam că mi-am distrus cariera.
‎Plecând de la TV?
‎Da, nu mi se mai întâmplase așa ceva.
‎Pentru că dacă ieși din rând, poate fi:
‎„Păcat. Sunt alții în fața ta.”
‎- Ești terminat. ‎- Da.
‎Iar când obsesia succesului a dispărut
‎și o făceam doar ca să trăiesc ‎și pentru că îmi plăcea,
‎m-a făcut un comedian mai bun. ‎Un comedian mai curajos.
‎Cel mai rău lucru ‎care crezi că ți se poate întâmpla
‎e să pierzi tot sau să dai chix.
‎Dacă accepți asta, ‎vezi că nu e mare lucru.
‎Sunt încântat de unele idei în seara asta.
‎Cea în care ai renunțat la emisiune.
‎Știi asta
‎pentru că există un clip istoric ‎și un documentar scris
‎în care mergi pe la televiziuni ‎și răspunzi la întrebarea:
‎„Ce e cu tine? Ai dat cu piciorul la…?”
‎Îți completau spusele
‎fiindcă erau disperați.
‎Și, cu cât am gândit-o mai mult,
‎cu atât mai mult mi s-a părut
‎ce chestie mișto și tare a fost să spui:
‎„Noapte bună, tuturor!”
‎Și apoi, ‎adios.
‎Cât de tare poate fi?
‎La început, a fost groaznic.
‎Da.
‎- Cred că ai fost speriat rău. ‎- Desigur. Eram îngrozit.
‎Au fost și probleme legale ‎legate de renunțarea la emisiune.
‎Evident, nu aveam banii ‎de care credeam că am nevoie
‎pentru a lua o astfel de decizie.
‎La început a fost ca orice altceva. ‎Trebuia să-ți înfrunți temerile.
‎Cu unele m-am descurcat mai bine, ‎dar eram ambițios,
‎știi ce zic?
‎N-am vrut să fac o astfel de alegere ‎și apoi…
‎-…să fie o parabolă despre cum să nu faci. ‎- Sigur.
‎Deci, trebuia să găsesc…
‎Din această perspectivă, nu te uiți înapoi ‎și îți spui că a fost mișto?
‎Ba da. Acum, David Letterman e în Ohio și…
‎a ieșit bine.
‎Dar, înainte să iasă bine, ‎a fost foarte înfricoșător, frate.
‎Nu știți ce se întâmplă ‎când renunți la o emisiune de succes.
‎Vă spun ce nu se întâmplă.
‎Nu-ți zic: „Succes pe viitor.”
‎Nu asta se întâmplă.
‎A fost ceva cumplit.
‎Am tot citit că, ‎atunci când ai renunțat la emisiune,
‎s-a relatat un episod ‎care n-a fost încă elucidat
‎în care cineva din echipa tehnică a râs
‎la un schechi de-al tău,
‎iar tu ai crezut că râsul ăla ‎n-a avut umor deloc.
‎Îți amintești cum a fost?
‎Da, îmi amintesc.
‎M-a făcut să mă întreb ceva interesant,
‎ceva care deja mă frâmântase.
‎Știi, mie îmi place să le zic de la obraz.
‎Pe atunci, vorbind de cariera mea, ‎simțeam că se poate termina oricând,
‎așa că eram de partea excesului.
‎Uneori te duci prea departe. ‎Te joci cu chestii delicate.
‎Glume despre rasism, despre alte „ism”-e…
‎Le consideram riscurile meseriei, ‎dar am și realizat
‎că era mai mult ‎decât mi se părea confortabil.
‎N-am avut încredere în circumstanțele…
‎de a fi atât de mare.
‎Îți amintești de ce râdea ‎persoana respectivă
‎de ai etichetat-o greșit.
‎Da, dar îmi amintesc și mai bine…
‎Sentimentul. Cum m-am simțit.
‎E ceva aici ‎despre care nu vrei să vorbești?
‎A fost atât de rău, ‎că am renunțat la emisiune.
‎Nu a fost singurul motiv,
‎dar a contribuit mult la asta.
‎Ziceam: „M-am săturat. ‎Nu trebuie să-mi mai fac griji.”
‎Eram… și cu asta închid subiectul…
‎E OK.
‎Eram curios să știu ‎despre ce era materialul.
‎Scheciul n-a fost rău.
‎A fost chiar amuzant.
‎Jucam un majordom.
‎Eram machiat în negru
‎și apăream când pe cineva ‎îl chinuiau stereotipurile rasiale.
‎Un truc destul de greu de realizat.
‎Nu e un scheci prost,
‎dar auzind acel râs inoportun ‎în timp ce eram costumat așa
‎m-a umplut de rușine.
‎- De asta. ‎- Corect.
‎Îți trebuie coaie ‎să vorbești despre asta.
‎Și eu? Eu am pus întrebarea.
‎Partea bună a fost că m-am întors aici,
‎unde am realizat adevărata valoare ‎de a fi într-o comunitate.
‎Mă căutau oameni din mass-media ‎sau din alte locuri,
‎iar cei de aici mă protejau mult.
‎Nu mă considerau o vedetă ‎care s-a ratat.
‎Eram vecinul de pe stradă.
‎Și asa te ajută să reziști…
‎Ai zis „s-a ratat”, ‎dar, de fapt, tu nu te-ai ratat.
‎Anularea emisiunii ar fi fost o ratare.
‎Dacă Evel Knievel sărea peste 12 mașini ‎și nu reușea, aia putea fi o ratare.
‎Cred că prezentarea acestor glume
‎e un fel de truc „Evel Knievel”.
‎Speri să aibă succes, dar…
‎Vreau doar să spun:
‎Ai putea trece în revistă ‎toate spectacolele de azi,
‎care sunt bune,
‎dar dacă mă uit la tine
‎cum îți împărtășești gândurile și textele…
‎E mult mai fascinant.
‎Chiar dacă asta a avut vreun rol ‎în luarea deciziei,
‎ți-e totuși mult mai bine.
‎Nu-ți spun să mai faci scheciuri, ‎dacă vrei.
‎- Mă bucur că am făcut ce am făcut. ‎- Da.
‎Privind înapoi.
‎Cel mai important lucru din viața ta, ‎pe lângă nașterea copiilor tăi.
‎A fost un eveniment extrem de formator.
‎O serie de evenimente. Nu pe bucăți.
‎Dacă aș fi terminat emisiunea
‎simțind ce-am simțit, ‎n-aș mai fi fost niciodată la fel.
‎Apropo, spune-mi unde ne aflăm?
‎- Aici? Acum? ‎- Da.
‎Suntem la marginea ‎minunatului oraș Yellow Springs din Ohio.
‎Poftim.
‎Yellow Springs.
‎- Cel mai tare! ‎- Da, frumos.
‎Neschimbat de 100 de ani.
‎Dar arată puțin altfel ‎decât în copilăria ta, nu?
‎- Estetic, aproape identic. ‎- Glumești.
‎Îmi amintesc că mergeam la cumpărături ‎cu tata.
‎Acolo era un restaurant cu alt nume.
‎Acolo o bancă cu alt nume.
‎Iar dincolo de câmpul de brazi de Crăciun ‎e o clădire drăguță
‎numită Young's Dairy.
‎Am văzut-o venind încoace.
‎Am văzut și Colegiul Antioch.
‎Colegiul Antioch era o forță culturală,
‎mai ales în anii '60.
‎Alma mater pentru Coretta Scott King.
‎Tatăl lui John Lithgow era profesor acolo.
‎John Lithgow, actorul, a crescut aici.
‎Familia ta are legături cu Antioch?
‎Tatăl meu a fost profesor acolo, ‎cred că și administrator.
‎Ai crescut aici?
‎Parțial. Părinții au divorțat.
‎Te-ai născut în Washington.
‎Am stat acolo mulți ani, ‎iar tata era aici.
‎Din '76. Vacanțe de Crăciun. ‎Am făcut gimnaziul acolo.
‎Care a fost lucrul constant ‎care a ținut locul ăsta constant?
‎Cred că farmecul vieții de orășel este că…
‎zilele tale sunt mai previzibile.
‎Fețele mai familiare.
‎Ei îmi știu numele. Eu pe-ale lor.
‎Fiind celebru, ‎toți te știu și tu nu-i știi.
‎- Dar aici, toți sunt celebri. ‎- E un orășel atipic.
‎Așa simțim noi.
‎Nu e vorba doar de lucruri noi.
‎E de pe vremea orașului.
‎- Doamne, da. ‎- Conștiința asta. Acest activism.
‎Citind puțin despre Yellow Springs,
‎vezi o asociere unică ‎între această comunitate
‎și sclavie.
‎Relația nu era una evidentă,
‎dar exista și părea să fie viabilă
‎în a ajuta bărbații și femeile ‎să renunțe la sclavie.
‎Știi ceva despre asta în istoria orașului?
‎Sigur. Ohio a fost un stat aboliționist,
‎deci sclavia nu a fost niciodată legală ‎în statul Ohio.
‎Totuși, nu aveam nici sufragiu,
‎deci libertatea era ilegală
‎și sclavia era ilegală. În cazul negrilor.
‎Râul Ohio trasa granița.
‎În Kentucky, mergeau cu sclavia.
‎Mulți erau quakeri, menoniți și altele,
‎dar se opuneau sclaviei, ‎iar orașul a devenit un oraș aboliționist.
‎Unele case mai vechi au tuneluri
‎în care se ascundeau sclavii, ‎deci asta e istoria locală.
‎Anul ăsta, din cauza pandemiei, ‎nu s-a ținut,
‎dar conform tradiției de 4 iulie,
‎mergem să vedem artificiile ‎numite Gaunt Park.
‎Gaunt Park a fost donat acestui oraș ‎de un afro-american, Wheeling Gaunt,
‎un sclav al cărui stăpân ‎îl lăsa să lucreze și la alții.
‎Când termina cu lucrul la câmp, ‎se ducea să lucreze pe altă plantație
‎și îl plăteau.
‎În final, și-a cumpărat libertatea.
‎Libertatea întregii familii. ‎Vreo cinci oameni.
‎A ajuns proprietar de pământ
‎și om important ‎în istoria Universității Wilberforce,
‎în susul străzii.
‎Când a murit, a donat parcul ‎orașului Yellow Springs.
‎Unul din locurile mele preferate.
‎Pe 4 iulie,
‎vin albi de peste tot,
‎fiindcă avem cele mai bune artificii ‎din zonă.
‎Pe un teren donat de un negru,
‎forțat să-și cumpere libertatea,
‎unde sărbătoresc țara de mâine.
‎Una din ironiiile frumoase ale orașului.
‎De fapt, cred că în fiecare lună sau an,
‎văduvele din oraș ‎primesc de la trustul său
‎500 g de zahăr și 500 g de făină. ‎Văduva tatălui meu încă le primește.
‎Remarcabil.
‎Tata și prietenii lui au pornit o chestie:
‎Săptămâna Culturii Afro-Americane.
‎Ceva care sărbătorește cultura neagră ‎într-un orășel din Ohio.
‎Am prestat la prima ediție. Am dat chix.
‎- Ai dat chix. ‎- Da. Știi…
‎Un spectacol pentru tata.
‎O săptămână cu vorbitori și artiști…
‎Se mai ține și acum? Vreo versiune?
‎Da. Lucrurile pe care le fac ‎păstrează linia tradiției.
‎- Da. ‎- Dăm o petrecere
‎la vecin în hambar, The Juke Joint.
‎Vor veni artiști mari din toată lumea ‎să presteze în micul hambar.
‎Nu e grozav?
‎E de-a dreptul minunat.
‎Așa m-a crescut tata.
‎Politica e locală, comunitatea e totul,
‎chestii din astea.
‎Nu poți schimba lumea, ‎dar faci un colț frumos.
‎- Da. ‎- Etică de genul ăsta. Pe care o respect.
‎- Văd un steag LGBT. ‎- Da. Gay-i sunt bineveniți.
‎Toate literele alfabetului ‎sunt binevenite aici.
‎Toți să se simtă în siguranță și ca acasă.
‎La intrarea în oraș e un banner ‎pe care scrie „Bunătate”.
‎E un motto local.
‎Mi-a plăcut mereu aici. ‎Ce mi-a plăcut, istoric vorbind,
‎a fost liberalismul.
‎În lipsa unui termen mai bun, ‎insula lui Bernie Sanders
‎în marea lui Trump.
‎Lucrul care îmi place cel mai mult aici
‎este acel dor de comunitate.
‎Recunosc fețele tuturor, ‎ei îmi cunosc copiii,
‎iar faima dispare în normalitate.
‎După ce te cunosc… ‎Pare că au venit să mă vadă.
‎Pe mine mă știu. Au venit pentru tine.
‎E un loc primitor, știi ce zic?
‎- Așa era și când ai fost mic? ‎- Întru totul.
‎De fapt, mi se părea normal
‎să mă simt în siguranță aici.
‎Mulți oameni din comunitate ‎m-au învățat lucruri
‎și m-au îngrijit în moduri ‎pe care le-am prețuit abia mai târziu.
‎- Câți ani au copiii tăi? ‎- Cel mare, 19. Face 20 în octombrie.
‎Cum ți se pare?
‎Copilul e beton! E cel mai bun.
‎Cel mai bun, omule. Îl iubesc.
‎Noile modele ‎sunt mai bune decât cele vechi.
‎Felul în care gândesc te inspiră.
‎E mai curajos decât eram eu la vârsta lui
‎și ți se pare ironic, ‎dar e adevărat, social…
‎Felul în care decide deja ‎lucrurile importante despre cine e
‎sau cine vrea să fie.
‎Onestitatea și discernământul ‎acestor copii
‎bombardați cu informație…
‎E greu să-i prostești azi.
‎Zi de ceilalți.
‎Fratele lui, Ibrahim, ‎e sportivul meu vedetă.
‎E un copil amuzant. De fapt,
‎dintre toți, ‎el e singurul care a încercat comedia.
‎La The Comedy Cellar. A fost la fix.
‎- Super amuzant. ‎- Foarte bun.
‎Foarte curajos.
‎I s-a deschis o ușă sau i-a ajuns?
‎N-am mai pomenit nimic. ‎Cred că a vrut să scape de-o povară.
‎Da.
‎Dar îmi place că a încercat,
‎-…și i-a plăcut. ‎- Da.
‎A încercat și s-a descurcat bine.
‎- Mai e al treilea. ‎- Fiica mea. Geamănul meu.
‎E fetița adorabilă care puteam eu să fiu.
‎- Foarte drăguț. ‎- Da.
‎Soția mea, când copiii erau mici,
‎a dus tot greul.
‎Eu scriam la emisiune. Lucram.
‎Cum era expresia aia?
‎Mama e cuvântul pentru Dumnezeu ‎în inima și pe buzele copiilor.
‎Era totul pentru ei.
‎Tot ce am făcut, nu chiar nimic,
‎a fost să le tot bag în cap
‎că sunt cel mai tare nemernic ‎văzut vreodată.
‎- Păi… ‎- A fost pe termen lung fiindcă…
‎Copii, tati vrea să vă spună ceva.
‎Le spuneam tot felul de prostii ‎despre cât de tare sunt.
‎Și că se pot încrede în mine. ‎Nu mă consideram o autoritate,
‎ci o carte de referință.
‎Dacă mă întrebi ce trebuie, ‎îți pot spune multe rahaturi.
‎Era la fel ca în relația ta cu tatăl tău?
‎Absolut.
‎Tatăl meu nu-mi spunea niciodată ‎ce să fac
‎și, dacă te gândești, ‎e un mod ciudat de a educa.
‎Zicea că trebuie să iei tu decizii,
‎un mod ce pare de-a dreptul ilogic,
‎iar eu credeam că nu mă ajută.
‎Dar, îmbătrânind, ‎înțeleg de ce m-a crescut așa.
‎Mă ajuta să caut piesele,
‎dar nu-mi făcea puzzle-ul.
‎- Ți-a zis că te iubește? ‎- Întruna.
‎- Da. E ceva tipic pentru familia noastră.
‎Nu mă despart de copii ‎fără să le spun că-i iubesc,
‎fiindcă nu știi ce se poate întâmpla.
‎Deci e cel mai important lucru, cred, ‎pentru stabilitate.
‎N-o să vezi copil abuzat ‎care să aibă atâta încredere.
‎Sau copil neglijat ‎care să aibă atâta încredere.
‎Uneori, știind că altuia îi pasă,
‎te inspiră și îți dă puterea ‎să fii curajos.
‎Ei stiu diferența dintre viața lor ‎și cea a majorității copiilor,
‎cum o trăiesc aceștia?
‎Ceea ce am făcut ‎nu cred că le-a influențat viața,
‎cum s-ar crede, ‎căci nu locuim la Hollywood.
‎Nu există paparazzi care să le facă poze.
‎Comunitatea îi protejează în acest sens.
‎Și de fiecare dată când am fost acolo, ‎cariera mea mergea prost. Cui îi pasă?
‎Știi ce zic?
‎Nu sunt de mult bogat.
‎Ne obișnuim cu asta ‎alături de comunitate.
‎Eram un copil. ‎Aveam 14 ani când am început.
‎La New York, oamenii au avut grijă de mine ‎și s-au asigurat să n-o iau aiurea.
‎Le voi fi mereu recunoscător, ‎dar îmi amintesc, poate acum un an,
‎comedianul din New York, ‎William Stevenson, a murit.
‎Am fost la înmormântare ‎fiindcă voiam ca familia lui să știe
‎că a fost un om important în breaslă.
‎Mă uitam în jur, ‎vedeam comedieni cunoscuți,
‎tineri, bătrâni, de peste ani,
‎și mă gândeam că toți m-au influențat ‎la fel cu comunitățile în care am trăit.
‎E un club ciudat, ‎ăsta al comicilor adevărați.
‎Interesant. ‎Am prieteni pe care-i știu din școală
‎și prieteni pe care-i știu din California,
‎de la clubul de comedie.
‎Și ăsta e grupul… ‎deși îmi iubesc vechii prieteni…
‎Grupul ăla e…
‎- Vorbim aceeași limbă. ‎- Înțeleg de ce polițiștii ies…
‎- Da. ‎-…împreună. Infractorii, la fel.
‎E acel ceva.
‎- Ești musulman? ‎- Da.
‎- Când ai devenit musulman? ‎- La 17 ani.
‎- În ce împrejurări? ‎- Nu știu.
‎Credința în Dumnezeu?
‎Nu sunt…
‎O să încep prin a spune ‎că nu sunt bun la asta.
‎Când aveam 17 ani, locuiam în Washington.
‎Era o pizzerie peste drum de casa mea.
‎Acolo lucrau niște musulmani,
‎eu intram acolo și făceam glume.
‎Sunt și un tip curios din fire
‎și întrebam despre religia lor.
‎Tipul era așa de înflăcărat, ‎încât părea convingător.
‎Mi-a plăcut abordarea
‎și cred că acestea m-au făcut să decid
‎că vreau să duc o viață însemnată.
‎Una spirituală.
‎Nu doar cât pot eu cuprinde. ‎Mereu am crezut că îi trebuie un sens.
‎Chiar și acum,
‎stăm pe un câmp în pustietate,
‎pe care, în ultimele luni, ‎am ținut 26 de spectacole.
‎E costisitor și dificil, ‎multă lume trage din greu,
‎dar toți cei care lucrează la ele ‎sunt din Ohio sau din comunitatea noastră.
‎Unii au fost concediați. Nu lucrau.
‎Iar eu făceam stand-up ‎și astfel ne puneam iar pe picioare.
‎Pentru mine, înseamnă mult.
‎Fac milioane de spectacole, ‎dar au contat doar ultimele 26,
‎fiindcă e ofranda comunității mele ‎făcută lumii.
‎Are ceva la motor.
‎Nu, e bine.
‎Am comandat pizza.
‎Acum e institut ecologic, ‎dar spune-mi când era tabără.
‎În a șasea, mergeam în tabără. ‎Copiii mei la fel.
‎Făceam drumeții lungi prin natură
‎și ne arătau tot felul de păsări.
‎Pe atunci,
‎locuiam în Washington cu mama.
‎Eram aici cam de un an
‎și începuse să-mi placă natura.
‎Nu te-ai opus deloc. Schimbării.
‎- Ai acceptat-o, de fapt. ‎- Mi-a plăcut.
‎Mi-a plăcut că tata avea TV prin cablu ‎care mi-a schimbat viața.
‎MTV și alte prostii la care mă uitam.
‎Anii de aur ai culturii.
‎- Da. ‎- Făceam nopți albe
‎și mă uitam la TV în weekend.
‎Aveai frumusețea naturală a împrejurimilor ‎și televiziune prin cablu.
‎Cel mai tare.
‎Ce să-și mai dorească un copil?
‎Ne îndreptăm spre apele ‎care dau nume orașului, corect?
‎Așa e. The Yellow Springs.
‎Oamenii credeau că are puteri magice ‎și vindecătoare.
‎Legenda locală spune că, ‎dacă bei din izvor,
‎te întorci mereu în acest loc.
‎Ai băut vreodată din izvor?
‎E clar că am băut mult.
‎- Da, așa cred. ‎- Nici n-am plecat.
‎Dacă crezi în legendă, e perfect logic.
‎Am citit că ești musulman
‎și am dat peste o referință ‎care m-a fascinat.
‎Fântâna lui Zamzam.
‎Fântâna numită Zamzam. În Arabia Saudită.
‎Iar mitul spune că o familie
‎care umbla printr-un deșert ‎și era însetată
‎ajunge la o fântână fără fund.
‎- Putem merge acolo. ‎- Da. Eu aș putea.
‎Tu ai avea de dat telefoane.
‎Ai fost acolo?
‎Da.
‎Au voie doar musulmanii.
‎Nu e un loc turistic.
‎Nu. Nici nu trebuie.
‎Bărbatul e profetul Avraam cu soția lui.
‎Cuvântul „Zamzam”… Voi știți araba…
‎înseamnă „oprește-te”, ‎fiindcă dacă s-a poruncit
‎ca fântâna să apară, ‎a țâșnit atât de multă apă
‎încât soția a țipat „Oprește-te!”, ‎fiindcă era copleșitor.
‎Se spune că e o fântână nesecată.
‎Ceea ce-mi dă alinare
‎este ideea că toate astea ‎vin dintr-o sursă unică.
‎O sursă de bunătate, în esență,
‎și, chiar dacă nu-i înțelegem scopul, ‎toți sunt conectați și legați de ea.
‎Nu e ca și cum ar fi făcută public.
‎E o viziune îngustă și exclusivistă ‎a unei credințe religioase.
‎E o religie frumoasă. Foarte frumoasă.
‎Iar ideile din acea religie se reflectă ‎în toate cultele lui Avraam.
‎Vezi aceste idei în creștinism ‎sau iudaism.
‎Dar ideea e că locul ăsta înseamnă ceva.
‎Un loc unde vii să înveți. ‎Unde vii să cunoști.
‎Sosești ca un neștiutor, ‎îți umpli mintea și mergi mai departe.
‎Ce e asta?
‎Asta e izvorul.
‎Dave, vrei să bei?
‎- Eu da. ‎- O să beau după tine.
‎- Ironia. ‎- Sunt bine.
‎A fost mișto.
‎E cel mai tare.
‎Mai vreau. Îmi pare rău.
‎Sigur te întorci aici.
‎Nu doar mă întorc. ‎O să cumpăr proprietăți.
‎Când actualul președinte spune:
‎„Vom încerca să-i ținem pe musulmani ‎în afara țării”,
‎cum te simți?
‎Nu te aștepți, neapărat, ‎la atâta empatie sau compasiune
‎ori profunzime culturală ‎de la un tip ca ăsta.
‎Te întristează că această funcție ‎nu are mai multă umanitate în ea.
‎Dar a avut vreodată?
‎Când Biden l-a numit pe Trump ‎primul președinte rasist,
‎clar că nu este adevărat.
‎Deci, cum mă simt când aud un alb ‎spunând prostii?
‎Știu că albii bogați ‎îi numesc gunoaie pe albii săraci.
‎Singurul motiv pentru care știu asta ‎este că am făcut atâția bani anul trecut,
‎încât albii bogați mi-au spus asta ‎la o petrecere.
‎Eu nu accept rahatul ăsta.
‎Stau cu ei la coadă, ‎cum li se cere americanilor
‎într-o democrație.
‎Nimeni nu se bagă în față la vot.
‎Și îi ascult.
‎Îi ascult spunând lucruri naive, ‎lucruri spuse de albii săraci.
‎„Donald Trump va fi ales la Washington
‎și va lupta pentru noi.”
‎Eu îmi ziceam: „Tâmpitu' naibii…
‎Ești sărac.
‎Se luptă pentru mine.”
‎În orice relație,
‎mai ales între cetățean și țara lui, ‎încrederea e totul.
‎Cred că avem o criză a lipsei de încredere ‎în țara noastră, pe bună dreptate.
‎Mi se pare înfricoșător ‎că oamenii nu se încred unul în celălalt.
‎Nu face bine caracterului nostru național
‎că oamenii ‎adunau hârtie igienică și gloanțe
‎la începutul pandemiei.
‎Ceva de speriat.
‎Aici, oamenii n-au luat ‎suluri de hârtie igienică,
‎fiindcă știau că au unul acasă.
‎Au rămas pe rafturile noastre ‎mai mult decât în alte locuri.
‎Încerc să spun ‎că totul ține de comunitate,
‎iar cultivarea încrederii este esențială.
‎Oricât ai vrea să te legi de detalii,
‎trebuie să avem încredere ‎că va exista un nivel bun de decență.
‎Un nivel bun de decență. Asta e nirvana.
‎Dar îmi fac griji. Cum va fi lumea?
‎O să fie tancuri pe stradă, ‎pentru Dumnezeu?
‎Vine iarăși Războiul Civil?
‎Știi? Sau gândesc eu prea mult?
‎Tu crezi…
‎că va exista un nivel bun de decență.
‎Eu cred că Dumnezeu știe ce face, ‎indiferent de grijile mele.
‎Doar eforturile sunt ale mele.
‎Rezultatele nu depind de mine.
‎Fac ce cred eu că e mai bine.
‎Dar nu știu ce e mai bine, ‎căci sunt doar un om.
‎Dar cred că toată creația are un scop.
‎Dovedește că există perfecțiune.
‎- Trebuie să credem în ceva. ‎- Da.
‎Altfel, cum să mergi înainte?
‎În general, conștiința că aceste lucruri ‎nu le pot controla.
‎Ți se pare liniștitor?
‎Mi se pare liniștitor.
‎Pot face ceea ce intenționez
‎dacă îmi pasă de ceea ce fac.
‎Iar folosesc cuvântul „tare” ‎să te descriu,
‎dar faptul că nu locuiești în New York… ‎Petreci mult timp în New York?
‎Nu stai în Los Angeles. ‎Ai fost mult și acolo.
‎Câte filme ai făcut în Los Angeles? ‎18, 19?
‎Da.
‎E o nebunie! Ai început să faci filme ‎când aveai 20 de ani?
‎- 19. ‎- Da. Ultimul fiind „S-a născut o stea”.
‎M-am întâlnit cu Bradley Cooper aici, ‎în Ohio.
‎A venit la o petrecerea de-a mea
‎și m-a rugat să joc în film.
‎M-am uitat la ‎Prieteni buni.
‎Da.
‎Erai, cred,
‎om de serviciu îmbrăcat în salopetă ‎de culoare verde închis.
‎Da, era albastru electric.
‎Și acum te văd,
‎la spectacole și în diverse locuri,
‎în salopetă.
‎- Cu numele tău pe ea. ‎- Da.
‎Nimeni nu arată bine în salopetă.
‎De tine am zis: ‎„Tipul arată bine în salopetă.”
‎O văd în filmul ăsta
‎și mă gândesc „Uite…
‎A păstrat ținuta.”
‎La un stand-up, amuzant este ‎că nu știi niciodată ce să porți.
‎La ‎Richard Pryor: Live in Concert,
‎au zis: „A purtat costumul roșu”…
‎sau „pantofii cu paiete”.
‎Chiar și să îmbrac ținuta de azi ‎a fost un coșmar.
‎Cunosc senzația. ‎Cât timp am avut emisiune,
‎nu-mi făceam griji de haine.
‎Iar acum, asta e tot ce pot.
‎Îmi pare rău.
‎Când făceai emisiunea ‎Letterman,
‎ce rol a jucat faima în viața ta?
‎Sau ai fost atât de prins cu munca
‎încât n-ai ajuns s-o percepi?
‎A doua variantă.
‎Știu că sună prostesc, dar exact asta e.
‎Când am început,
‎eu, angajații, echipa mea,
‎credeam că ne anulează, ‎eu fiind deja anulat.
‎Făcusem un matinal la NBC ‎vreme de șase săptămâni.
‎„Deci, unde merg luni? ‎Nu e problema noastră.”
‎Deci, te concentrezi…
‎Simt că vei înțelege.
‎Te concentrezi din ce în ce mai mult
‎fiindcă simți presiunea ‎de a face emisiunea tot mai bine.
‎E groaznic s-o spui în public, ‎dar o voi spune.
‎Ador să fiu celebru.
‎Bravo ție!
‎Nu, chiar…
‎Îmi place. Nu să fiu o celebritate.
‎Să fiu faimos. Sună logic?
‎Arată-ne diferențele.
‎Celebritatea e un rol.
‎Înseamnă să pășești pe covorul roșu, ‎să te întrebe ce porți.
‎Dacă ești femeie, ‎scoți degetul mare la poză.
‎- Tu nu faci asta. ‎- Nimic din toate alea.
‎Nu vin nici la interviuri. ‎Dacă nu erai tu,
‎eu n-aș fi vorbit cu nimeni despre mine ‎fiindcă e chinuitor pentru mine.
‎Orice slujbă care te face să depinzi ‎de aprobarea altora
‎pentru bunăstarea ta este o slujbă nebună.
‎Mulți nu-și fac griji ‎dacă vor fi plăcuți sau nu.
‎Pentru noi, asta e o considerație.
‎Cu cât investești mai mult ‎în postura de celebritate,
‎cu atât mai puțin îți ești stăpân.
‎Tuturor comedienilor din sală ‎vreau să le amintesc ceva.
‎Vă promit, am tot zis-o,
‎că avem cel mai bun gen.
‎Nu trebuie să știm decât ceea ce știm.
‎Și tot ce știm are valoare ‎prin modul în care ne folosim de asta.
‎Rămâi tu însuți,
‎lăsați jocurile,
‎banii vor veni.
‎Cei mai mulți nu veți reuși.
‎Vorbeam aseară cu un comedian ‎care mi-a zis:
‎„Dave Chapelle a făcut ceva măreț: ‎a salvat comedia.
‎Pentru că scrie texte, ‎spune glume delicate,
‎întrece măsura, exagerează,
‎jignește oamenii și nici măcar nu-i pasă.
‎Dar crede în dreptul său
‎de a spune, de a scrie ‎și de a transmite aceste texte.
‎A salvat comedia de stand-up.”
‎Nu umăresc, neapărat, ‎să jignesc pe cineva.
‎Gândul de a răni sentimentele cuiva
‎poate fi dureros, știi ce zic?
‎Dar se va întâmpla pe parcurs.
‎E posibil.
‎Mare parte din opera unui artist ‎e interpretată de privitor.
‎De data asta, explicând prea mult,
‎facem mare parte din munca publicului.
‎Și publicul cu internetul de azi
‎e ca bebelușul care aleargă ‎cu un pistol încărcat.
‎Cineva trebuie să-i ia pistolul sau măcar…
‎Să nu se teamă că bebelușul are pistol…
‎Exemplul îl dă el.
‎Trebuie să facă un efort.
‎- M-am uitat la ‎Sticks & Stones. ‎- Da.
‎E greu de exprimat
‎ce am observat când te-am privit.
‎E de pe altă lume.
‎Din postura de comunicator,
‎n-am mai văzut așa ceva.
‎Amuzant. N-am mai văzut așa ceva.
‎Mă face să fiu modest.
‎Nu. Ți se spune asta mereu.
‎Și, dacă erai bărbat sau femeie ‎care făcea asta,
‎iar materialul era…
‎Care e farmecul?
‎Vreau să văd dacă ghiciți pe cine imit.
‎Stați să intru în rol. Trebuie să ghiciți.
‎Începem.
‎Dacă faci ceva greșit în viață și eu aflu,
‎voi încerca să-ți iau totul. ‎Nu contează când aflu.
‎Azi, mâine, peste 15-20 de ani.
‎Dacă aflu, te-ai ars.
‎Cine e?
‎Voi sunteți.
‎Acel stand-up a fost al doilea ‎ca preferință.
‎Lucrul care mi-a plăcut la el
‎a fost că era foarte greu pe atunci ‎să spui lucrurile alea.
‎Vii pe scenă, ești mișto, nu-ți pasă, ‎dar te seacă,
‎fiindcă ești supus judecății ‎multor oameni.
‎Înțeleg de ce oamenii ‎se opun acestui material, dar…
‎Merită să explorezi.
‎E material bine intenționat.
‎Poate că încerc ceva mai mult ‎decât mă duce capul,
‎dar în lipsa dezaprobării înveți ceva?
‎În acel stand-up?
‎Nu, în general vorbind, ‎dacă toți ar fi de acord,
‎toți ar fi de acord cu toate,
‎ce lecții ai de învățat?
‎Perfect adevărat.
‎Cred că, judecând atât de mult,
‎ei trebuie să lase puțin loc
‎și mântuirii.
‎Cu cât lași mai mult loc, ‎cu atât oamenii sunt mai onești.
‎Și, dacă vrei înțelegi toate astea,
‎toate problemele care apar,
‎ai nevoie de onestitate ‎și, bineînțeles, de iertare.
‎Toți sunt curați ca lacrima,
‎cum spune zicala, dar toți au făcut ceva.
‎Și, dacă stabilim un context,
‎putem aborda sincer fapta noastră.
‎Ne vom da seama de ceea ce se întâmplă
‎și de ce lucrurile se perpetuează etc.
‎Apoi vom ajunge la o înțelegere mai amplă, ‎dar acest mers pe sârmă
‎îi face pe toți să se ferească ‎de a fi prinși.
‎Vreau să te întreb ceva ‎la care m-am gândit chiar eu,
‎deci, fii gata.
‎Bob Dylan, când era tânăr,
‎avea 20 sau 21 de ani, ‎cam ca tine când ai fost la emisiunea mea.
‎Tot atunci existau mișcarea pentru pace,
‎sexul liber,
‎libertatea cuvântului,
‎anti-sistemul.
‎Eu zic că aceștia ‎au pus capăt războiului din Vietnam.
‎Toți au presupus ‎că el era purtătorul de cuvânt aici.
‎Dar el le-a spus, pur și simplu: ‎„Nu sunt.
‎Eu cânt doar cântece de protest.”
‎După George Floyd,
‎am tot așteptat.
‎Când va zice David ceva?
‎Mă gândeam că el e liderul aici.
‎Cât mă înșel?
‎Sau am nimerit-o?
‎Sau să revin în Indiana?
‎Nu. Uite ce e…
‎Sunt departe de a fi lider.
‎- N-ai vrea să fii? ‎- Nu!
‎Mă distrez mult mai bine ‎așa cum sunt naibii acum
‎decât să fiu cineva
‎de la care oamenii așteaptă ‎îndrumări morale sau intelectuale
‎în condițiile în care eu trăiesc ‎cu totul altfel.
‎Liderii nu au plan de pensii. ‎Martin Luther King a murit sărac.
‎Malcolm X a murit sărac.
‎Nu vreau să fiu ca ei.
‎Dar asta e părerea ta.
‎Aștept să-mi spui ceva.
‎Deci, ce sunt? Adeptul tău.
‎Da. Am spus-o în timp ce mulți alții ‎o făceau deja.
‎Iar comentariul de după asta ‎a fost foarte isteț și intelectual,
‎eu fiind șocat că nimeni n-a vorbit
‎despre cum te simți
‎să vezi un om ucis în felul ăla
‎de către un bărbat în uniformă de poliție.
‎Mă gândeam la asta legat de George Floyd.
‎Acum cincizeci și cinci de ani, ‎în aprilie 1965,
‎John Lewis și prietenii lui, colegii,
‎traversau podul Edmund Pettus
‎în Selma, Alabama, ‎iar un polițist ia bastonul
‎și, ca la antrenament,
‎îi ia țeasta la țintă, o crapă ‎și aproape îl omoară.
‎Aproape îl omoară.
‎El supraviețuiește și își dedică viața
‎acestei lupte.
‎Spre sfârșitul vieții,
‎aproape identic, George Floyd,
‎de care nu știu dacă a fost vreun activist ‎într-un anume fel,
‎este ucis,
‎omorât, linșat
‎de către un ofițer de poliție.
‎Similaritatea e evidentă.
‎Vor fi amândoi parte a culturii ‎care va evolua
‎și va repara ceea ce trebuie reparat.
‎Ce notă de subsol tragică
‎pentru o cultură tragică!
‎E mult de digerat.
‎Știi, nopți ca astea sunt importante.
‎Să vorbești despre ele.
‎Suntem conaționali. Toți trăim în America,
‎toți avem probleme, nevoi.
‎E ciudat acum, fiindcă…
‎în acest joc al suferinței ‎toți primesc mingea.
‎Și se comportă de parcă suferințele unora ‎se exclud reciproc.
‎Și noi doi știm că nu e deloc așa.
‎Există multe direcții ‎din care poți aborda, privi
‎și învăța din asta.
‎Dar e important ‎și mă îngrijorează amploarea lui.
‎Nu pare ceva care să se așeze ‎sau să se îndrepte spre o soluție ușoară.
‎Oamenii spun că acum e diferit.
‎De aceea, prezicem o schimbare reală.
‎- Ai sentimentul ăsta? ‎- Eu nu fac predicții.
‎Desigur, sper că va fi o schimbare reală
‎și, în mod tradițional, ‎din experiența mea,
‎schimbarea nu e niciodată ‎o propunere confortabilă.
‎E incomodă, apoi confortabilă iar.
‎Va fi o negociere dură.
‎Dacă o consideri negociere,
‎cum dracu' negociezi cu Derek Chauvin?
‎Despre ce vorbim?
‎Tipul ăsta…
‎E de neimaginat.
‎E interesant. Oamenii spun că,
‎dacă nu aveam camere de luat vederi ‎și telefoane mobile,
‎n-am fi știut că toate astea se întâmplă
‎și va fi ceva descurajator.
‎În cazul de față, ‎n-a fost deloc descurajator.
‎Ai senzația că…
‎El îi antrena pe polițiștii aflați cu el ‎la locul crimei…
‎- Foarte adevărat. ‎- Făcea spectacol în fața camerelor.
‎„Stai să-ți arăt cum se face. ‎Nu, mă descurc.
‎Uite. Îl omor cu genunchiul.”
‎Și când am vorbit despre George Floyd
‎și am discutat cu poliția ‎din Staten Island…
‎Privindu-i pe colegii lui
‎care nu l-au certat că a ucis un om ‎deoarece știau că sunt filmați…
‎Nu sunt împotriva camerelor, ‎dar nu vreau dreptate retroactivă.
‎Nu vreau să-i prinzi după ce au omorât.
‎Vreau să înceteze.
‎În cele două cazuri ‎pe care le discutăm aici,
‎ce zici despre cei care au stat ‎și au privit?
‎Nu vreau să fac judecăți de valoare.
‎Nu-mi pot imagina să văd așa ceva.
‎Este de neînchipuit.
‎O situație în care ‎nu m-am aflat niciodată.
‎Nu-l judec, dar cineva ‎trebuia să-l oprească. Absolut oricine.
‎John Crawford,
‎un negru care a fost ucis aici, ‎în Walmart, n-a greșit cu nimic.
‎A fost ucis de un polițist ‎din Beavercreek, Ohio.
‎În acea comunitate,
‎au fost doar două crime ‎făcute de polițiști în toată istoria ei.
‎Amândouă de către același tip.
‎Primul tip pe care l-a împușcat ‎a fost alb.
‎Dacă l-ar fi oprit, ‎n-ar mai fi fost o problemă rasială.
‎E vorba de polițiști extrem de agresivi ‎și de zeloși.
‎De modul cum au fost antrenați.
‎Indiferent de motiv, ‎tipul ăsta a ucis doi oameni la datorie.
‎Și nu cred că majoritatea comunității ‎a fost mulțumită de repercusiuni.
‎Puține, dacă au fost.
‎„Black Lives Matter” e importantă, ‎dar e înșelătoare.
‎Froblema nu e exclusiv afro-americană.
‎E una disproporționată,
‎dar nu exclusivă.
‎În plus,
‎dacă Rusia ne exploatează ‎tendințele rasiste,
‎ca să ne distrugă unitatea,
‎atunci ar trebui să privești rasismul
‎ca problemă de securitate națională.
‎Trebuie să arăți găurile și să le astupi,
‎apoi să te asiguri ‎că funcționăm ca națiune unită.
‎Dacă oamenii care aplică legea ‎îți pun genunchiul în gât,
‎n-ai nicio țară.
‎Trebuie să-i pui capăt.
‎De aceea oamenii iau cu asalt străzile.
‎Vor să-și salveze țara. E logic.
‎- Străzile cui? ‎- Străzile noastre!
‎Ai avut vreodată, în comunitate, ‎probleme cu poliția?
‎- Desigur că avem. ‎- Dar tu, personal?
‎Nimeni nu se pune cu mine.
‎Nu te-a oprit deloc poliția?
‎Ba da, dar nu s-a exagerat.
‎Țin mâinile pe volan,
‎vorbesc respectuos… dar aici e altfel.
‎E un oraș mic.
‎Mâine îi văd iarăși.
‎Ei zic: „Permisul și actele?” ‎„Sunt eu, Dave.”
‎Nu e un control obișnuit în trafic.
‎Am mai fost oprit
‎în mașina altcuiva
‎și nu știau cine sunt?
‎S-a întâmplat. ‎Dar, de obicei, nu mă sâcâie nimeni.
‎Toți se cunosc. E un oraș mic.
‎Dacă aș face o prostie, m-ar opri.
‎Dar, în mod normal, nu cred.
‎Dacă ai trăi într-un oraș mai mare?
‎Desigur.
‎M-a strâns un polițist de gât
‎în New Orleans, când lucram la un film.
‎Serios?
‎Alergam de la un club de comedie la altul ‎prin Greenwich Village
‎și m-a oprit poliția fiindcă alergam.
‎Asta nu e ilegal. Întârziam.
‎Mi-a băgat mâna în buzunar…
‎Știi că ne plătesc în numerar ‎în unele locuri…
‎Aveam mulți bani la mine.
‎Polițistul a presupus că vând droguri
‎și a început să pună banii mei ‎în buzunarul lui.
‎Da. Rahaturile astea se întâmplă mereu.
‎Oamenii nu se supără brusc și irațional.
‎Există motive pentru sentimentul ‎că poliția nu e bună
‎și că poliția ‎a distrus încrederea în instituție.
‎Nu pot acționa de parcă instituția ‎n-ar fi a lor.
‎Îți amintești episodul ăla și te gândești:
‎„Putea să iasă prost ‎și n-aș mai fi fost aici.”
‎- Te-ai gândit? ‎- Normal.
‎În liceu, pe timpul epidemiei drogurilor,
‎școlile de stat din DC ‎făceau ore de Educație Civică.
‎Ne învățau ‎cum să interacționăm cu poliția,
‎fiindcă drogurile erau foarte periculoase ‎pentru copiii de culoare.
‎E important.
‎E de datoria noastră
‎să ne salvăm țara.
‎Știți ce avem de făcut.
‎E an electoral. Nu e de glumă.
‎Toți afro-americanii apți ‎trebuie să se înregistreze
‎cu armă de foc legală.
‎Doar așa vor schimba legea.
‎Scrii mult acum?
‎- Aprinde-o. ‎- Ești cel mai bun.
‎Fumezi iarbă, Dave? Glumesc.
‎- N-am la mine. ‎- Da, sunt prăjit rău acum.
‎Aș vrea eu.
‎Cât de des fumezi iarbă?
‎Nu atât de mult cum s-ar crede. ‎Am 46 de ani.
‎- Te ajută la scris? ‎- Nu.
‎Te ajută pe scenă?
‎Nu. Am foarte multă anxietate.
‎În meseria mea.
‎Și mi-o reprimă, în mare parte.
‎Nimeni nu scapă de anxietate, ‎dar o poți ține sub control.
‎Mă privește care e sursa anxietății tale? ‎Doar viața?
‎Cred că, în meseria asta,
‎oamenii își asumă uzura emoțională ‎a practicării ei.
‎Cred că trebuie să rămâi deschis.
‎Când te uiți la un produs finit…
‎la un spectacol…
‎- Îl mai poți edita? ‎- Foarte mult.
‎Dar filmulețul care a fost difuzat
‎după moartea lui George Floyd?
‎L-am difuzat cu un avertisment.
‎Știu că nu e prelucrat,
‎dar, dacă ar fi,
‎n-ar mai fi atât de autentic.
‎Care a fost reacția?
‎A mea?
‎Mulți au fost ușurați
‎fiindcă am atins un anumit sentiment
‎care nu se reflecta în discuția generală.
‎Da. Asta ne duce la perspectiva mea, ‎și anume:
‎„Iată.
‎Știam că se va întâmpla.”
‎Și s-a întâmplat. ‎Din acel punct de vedere…
‎- A fost grozav. ‎- Omule, apreciez.
‎Nu știu cum să spun asta ‎fără să sune redundant,
‎dar când ți-am văzut munca…
‎N-am văzut pe nimeni mai bun.
‎Nu e nimeni mai bun.
‎Dar eu mă uit la tine…
‎- Oprește-te. ‎- Ba nu. E important.
‎Mai știi ultima dată?
‎Când am plecat, l-am revăzut
‎ca să-mi amintesc cum e.
‎Și când stăteam cu tine, mă gândeam…
‎Eram paranoic: „Poate nu mă place”.
‎Dar l-am revăzut…
‎„De fapt, mă place foarte mult.”
‎Întrebările au fost profunde.
‎Într-un fel, a fost intimidant ‎să apari la emisiunea ta,
‎foarte urmărită,
‎dar părea o conversație normală.
‎Și faptul că cineva de statura ta…
‎Ultima oară când am fost în emisiunea ta ‎știam că vei pleca.
‎Simțeam că nu sunt în stare ‎să stau și să vorbesc cu tine
‎în acest context din nou.
‎Nu știam dacă o să te mai văd.
‎Era important să-ți spun: ‎„Mă bucur să te văd la TV.
‎Să te văd în afara ecranului. ‎Să știu că exiști.”
‎Mă gândesc la emisiunile tale ‎din anii '80.
‎Eram aici când făceai ‎Late Night‎ la NBC,
‎am început să mă uit și m-am îndrăgostit.
‎Faptul că ești acum aici ‎e uimitor pentru mine.
‎Interviurile minunate cu Eddie Murphy ‎și Andy Kaufman,
‎cei pe care i-am admirat
‎și platforma pe care ai dat-o genului ăsta ‎pe care-l iubesc atât de mult.
‎Deci, mi-e ușor să fac lucruri ‎dacă le-am mai văzut.
‎Datorită emisiunii tale, ‎tot ce am învățat,
‎am mai văzut undeva.
‎Ești foarte amabil. Nu…
‎- E adevărat. ‎- Mersi.
‎Am făcut acest spectacol ‎și nu știu câte am mai făcut,
‎iar programul a fost cu pauze ‎sau întrerupt,
‎la fel cum au pățit și alții.
‎De fiecare dată,
‎sunt satisfăcut ‎fiindcă persoana din acel scaun
‎este mult mai deșteaptă decât mine.
‎Și trebuie să spun ‎că statura pe care ai atins-o
‎în meseria ta e una binemeritată, ‎prietene.
‎Doamne! Mulțumesc, omule.
‎Sincer.
‎David Chappelle.
‎David Letterman.
‎Sunt onorat, omule.
‎Eu sunt onorat. Doamne, sunt onorat!
‎OK. Lucrurile astea vă aparțin. ‎Veniți și luați-le!
‎Subtitrarea: Dan Butuza