Jöhet egy Flúgos golfos?
Fasza főpróba.
Még a végén megölök valakit.
Ez van vagy 300 méter.
Kelleni fog egy kaszkadőr.
Szép, Dave!
Megy ez.
- Tényleg tudsz ballal ütni. - Igen. Aha!
Elképesztő.
Kétkezes vagy?
Kétbalkezes.
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Úgy örülök, hogy itt lehetek.
Már nagyon régóta próbálom elérni ezt az embert,
és minél többet tudok róla, annál inkább lennék a helyében.
A mai vendégem olyasvalaki, akit ismertek,
és ha ismeritek, szeretitek is.
A szakma nagyágyúja: David Chappelle, hölgyeim és uraim!
Helló Ohio!
- Hogy vagy? Jó látni. - Remekül, köszi! Jó látni!
Köszönjük, hogy eljöttél.
Megcinkeltem a paklit.
Semmi baj. Figyelj, nagyon izgatott vagyok,
mert nagyon sokat tanultam rólad és az életedről,
és nem tudok mást, mint tiszteletet érezni irántad.
Örülök, hogy itt lehetek ma este.
De várj, van még!
- Egy perc, és átadom a szót. - Semmi gond.
Közél 27 éve találkoztunk először.
- A műsorodban. - A műsoromban.
Igen. Ironikus,
hogy mikor először lettem volna a vendéged,
nem volt öltönyöm.
Farmer és póló volt rajtam.
Szóval, dobtak.
Tényleg? Dresszkód volt?
Ja, de ezért vagyok most öltönyben,
különben többet nem is látlak.
- Ezért még nem dobnak… - Ja, nem…
Milyen volt az életed 27 éve?
Olyan 19 lehettem.
Másfél évvel azelőtt fejeztem be a középiskolát.
New Yorkban éltem.
A műsorodban szerepelni akkoriban maga a csúcs volt egy humoristának.
Ha felléptél Lettermannél, annál nem volt feljebb.
És bejutottam.
Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel Dave Chappelle-t!
Dave!
Emlékszel, hogy ment aznap este a fellépésed?
Elég jól.
Nagyon odafigyelek erre a faji történelemre.
Itt New Yorkban is van pár látnivaló.
Mondjuk a Washington Square Park.
Van két nagy fa, ahova a régi szép időkben még bűnözőket kötöttek fel,
de igazából a fehér embereket
és fekete embereket
különböző fákra kötötték fel.
Mintha ez valakinek bántó lenne, nem?
A tévézés más tészta. A mai napig az éjszakai klubokkal azonosulok.
Olyan klubhumorista vagyok, aki megoldja
a tévében is, de a légkör,
amiben kibontakoztam,
sokkal megbocsátóbb volt,
mint amilyen a televízió valaha is volt.
Én lassan 100 leszek,
de amikor én kezdtem humoristaként,
egy ötperces darabbal felléphettél a The Tonight Showban.
Mára viszont
ez teljesen megváltozott.
Mindenkinek egyórás, önálló estés fellépései vannak.
Először is, egy ilyet anyagot összerakni, már az is súlyos.
De te nagyon termékeny vagy.
Hány órát töltöttél eddig
különböző platformokon – bárhol a világon?
Mikor otthagytam a Chappelle's Show-t,
sokat jártam San Franciscóba. A Bay Areába.
És felvettem az összes anyagomat. Csak hang.
Konkrétan több száz órányit.
Van, ami be is került abba, amit most csinálok, de…
valahogy megéreztem, hogy ez a művészi fejlődésem egy különleges időszaka,
és ezek megvannak felvételen.
Akkoriban azt hittem, hogy tönkretettem a karrieremet.
Mikor otthagytad a műsort?
Igen, még nem láttam, hogy ez valakinek bejött volna.
Mert ha kiállsz a sorból, akkor lehet…
„Hát, sajnáljuk. Mások beelőztek.”
- Itt a vége. - Igen.
És azt hiszem, miután kicsit lehiggadtam,
és csak csináltam, szó szerint a megélhetésért,
és mert szerettem,
az jobb humoristává, bátrabb humoristává tett.
A legrosszabb, ami munka közben agyban történhet veled, az az,
ha ledobod a láncot vagy elszúrod.
de ha szembenézel vele, már nem olyan nagy.
Figyelj, nagyon izgat ma este néhány gondolat.
Az egyik, hogy otthagytad a műsort.
Ezt te is tudod,
mert egy egész videó és nyomtatott dokumentumok vannak erről,
ahogy egyik hely után a másikon válaszolsz a kérdésre,
hogy „Mi bajod van? Otthagytál egy csomó… Mi történt?”
Szavakat adtak a szádba,
annyira kétségbe voltak esve.
És minél többet rágódtam ezen,
annál jobban hangzott,
mert mi lehet ennél nagyobb, menőbb, vagányabb, mint hogy azt mondod,
„Szép estét, srácok!”
Aztán adios!
Ez mennyire menő már?
Hát, eleinte borzalmas volt.
Igen.
Biztos nagyon féltél.
Persze! Rettegtem.
És jogi problémák is felmerültek, hogy csakúgy otthagytam egy ilyen műsort.
És annyi pénzem sem volt, amennyit elégnek gondoltam,
hogy véghez vigyek egy döntést.
Az elején olyan volt, mint bármi más: szembe kell nézned a félelmeiddel.
Néhány könnyebb volt, néhány nehezebb, de eltökélt voltam,
érted, hogy értem?
Nem akartam ilyen döntést hozni, aztán…
- aztán példa lenni arra, hogy ne csináld. - Persze.
Szóval ki kellett találnom…
De innen nézve, nem érzed azt, ha visszanézel, hogy „Ez elég menő volt.”
Jézusom, de! David Letterman itt van Ohióban, és…
összejöttek a dolgok.
De mielőtt összejöttek, addig rohadt ijesztő volt.
Szerintetek mi történik, ha otthagysz egy sikeres műsort?
Elmondom, mi nem.
Nem mondják, hogy „Sok sikert kívánok a jövőhöz!”
Ilyen nem lesz.
Hideg volt odakint.
Folyamatosan azt olvastam, mikor kiléptél a műsorból,
hogy volt egy rész, ami sosem lett tisztázva,
hogy a csapatból valaki nevetni kezdett
egy szkeccseden,
és úgy érezted, hogy a nevetés a humor rossz oldalán történt.
Emlékszel, mi volt ez?
Igen, emlékszem.
És egy érdekes kérdést tett fel bennem,
amivel már eleve birkóztam egy ideje.
Nézd, én szeretek beleadni mindent.
Főleg a karrierem ezen szakaszában
azt éreztem, hogy bármikor vége lehet, ezért feszegettem a határt,
és megesik, hogy túl messzire mész, ha nagy dolgokkal játszol.
Ha rasszizmusról, meg ilyen-olyan izmusokról viccelődsz.
Én erre szakmai ártalomként tekintettem, de azt is láttam,
hogy nagyobb voltam annál, mint amit elbírtam.
Nem bíztam az azzal járó körülményekben,
hogy ilyen nagy vagyok.
Emlékszel, min nevetett ez a valaki, amire azt mondtad, „Ez nem oké.”
Igen, de még élénkebben emlékszem…
arra, amit akkor éreztem.
Van valami az epizódban, amiről nem akarsz beszélni?
Olyan rossz volt, hogy otthagytam a műsort a szarba.
Nem ez volt az egyetlen oka,
de határozottan hozzájárult. Gondoltam, „Nincs erre szükségem.”
Minek görcsöljek rajta?
Engem… És ezután elengedem…
Nem gond.
Engem inkább az érdekelt, hogy miről szólt az az anyag.
A szkeccs nem is volt rossz. Vicces volt.
Egy manó voltam benne átfestett arccal,
aki mindig akkor bukkan fel, ha valakit nyomaszt a rasszizmus fájdalma.
Ami nem egy könnyű trükk.
Szóval a szkeccs nem volt rossz, de az, hogy rossz helyen nevettek,
mikor így vagy beöltözve, attól elszégyelled magad.
- Hát ezért. - Értem. Aha.
De elég tökös vagyok. Beszéljünk erről!
És velem mi lesz? Én tettem fel a kérdést.
A legjobb abban, hogy kiléptem, hogy visszajöhettem ide.
Ekkor kezdtem felismerni, mennyit ér, ha az ember közösségben van.
Jönnek a médiától vagy más helyekről, és engem keresnek,
de a helyiek nagyon védenek.
Nem pofára esett hírességként kezelnek, hanem a szomszéd fickóként.
És ez segít túlélni…
Azt mondtad, „pofára esett”, de te nem estél pofára.
Ha a műsort lemondják, az a pofára esés.
Ha Evel Knievel megpróbál átugratni 12 autón, és nem sikerült, az pofára esés.
És szerintem ezek a vicckísérletek
ilyen Evel Knievel-trükkök.
- Szeretném, ha betalálnának, de… - Igen. De hadd mondjam el,
elővehetjük az összes mai szkeccssorozatot,
és, érted, rendben vannak.
De téged nézni,
ahogy megosztod a saját gondolataidat és az írásaidat…
- az sokkal imponálóbb. - Hű!
Bármi is befolyásolta a döntést… és tudom, hogy befolyásolta,
sokkal jobban jártál,
ami nem azt jelenti, hogy ne csinálhatnál újra ilyet.
- Örülök, hogy azt tettem, amit. - Igen.
Érted, így utólag.
Ez a legnagyobb dolog, ami eddig veled történt,
a gyerekeiden túl.
Nagyon-nagyon sokat formált rajtam ez az esemény,
vagy eseménysorozat, nem csak egy része.
De ha a műsort azzal az érzéssel hagyom ott, amivel,
nem lettem volna ugyanaz.
Áruld el, hogy hol vagyunk most egyébként?
- Itt? Most? - Igen.
Ohióban, az imádni való Yellow Springs külvárosában.
Na tessék!
YELLOW SPRINGS FALUHATÁR
KIS MŰVÉSZMOZI
YELLOW SPRINGS ÚJSÁG
Yellow Springs.
- A legjobb! - Nagyon szép.
Ez a hely 100 éve nem változott.
Csak nem ugyanolyan, mint gyerekkorodban, ugye?
- Külsőre majdnem ugyanaz. - Hülyéskedsz!
Emlékszem, apával erre jártunk boltba.
Az ott egy bisztró volt, csak más néven.
Ott egy bank volt más néven.
És ezen a fenyőiskolán túl van egy tündéri hely,
Young tejgazdasága.
Igen, idefelé jövet láttuk
az Antioch Egyetemmel együtt.
Az Antioch Egyetem egy kulturális óriás volt errefelé,
különösen a 60-as években.
Idejárt Coretta Scott King.
John Lithgow apja itt tanított.
John Lithgow, a híres színész, itt nőtt fel.
A családodat köti valami az egyetemhez?
Apám ott tanított, és azt hiszem, ügyintéző is volt.
Itt nőttél fel?
Részben. A szüleim elváltak.
De Washingtonban születtél.
Sok évet éltem DC-ben, de apám itt élt.
Szóval '76 óta. Karácsonyi vakációk. Ide jártam középiskolába.
Mi az, ami ezt a helyet változatlanul tartja.
Hát, szerintem a kisvárosi élet varázsa az,
hogy a napjaid kiszámíthatóbbak.
Az arcok ismerőbbek.
Az emberekkel ismerjük egymás nevét.
Híres emberként mindenki ismer, te meg senkit.
- De itt mindenki híres. - Ez nem egy tipikus kisváros.
Ja, mi így élünk.
Itt nem csak új cuccok vannak, ez régóta a város része.
- Jézus, igen! - Ez a tudatosság és aktivizmus.
Kicsit utána olvastam Yellow Springsnek,
van valami egyedi kapocs a közösség
és a rabszolgaság közt.
A kapcsolat nem egyértelmű,
mégis ott volt, és úgy tűnik,
hathatósan segített férfiaknak és nőknek kilépni a rabszolgaságból.
Tudsz mesélni a város történetének ezen részéről?
Persze! Ohio egy abolicionista állam volt,
szóval a rabszolgaság soha nem volt legális Ohio államban.
Viszont választójogunk sem volt,
így illegális volt a szabadság és a rabszolgaság is
a feketéknek.
Az Ohio folyó volt a határvonal, Kentuckyban voltak rabszolgák.
Itt sok ember volt kvéker, mennonita vagy hasonló felekezetű,
de ellenezték a rabszolgaságot, így a város abolicionista lett.
Néhány régebbi házban olyan átjárók vannak,
ahol rabszolgák rejtőzködtek. Ez a helyi történelem fontos része.
Sőt, bár idén a vírus miatt elmaradt,
de hagyományosan július 4-én
a tűzijátékot a Gaunt Parkból nézzük,
amit egy fekete adományozott a városnak,
egy bizonyos Wheeling Gaunt,
aki rabszolga volt,
akinek a „gazdája” engedte, hogy szabadidejében bérmunkát vállaljon.
Amikor a földeken végzett, elment dolgozni egy másik ültetvényre, ahol fizettek neki.
Végül meg tudta venni a szabadságát.
Az egész családja szabadságát. Talán öt emberét.
Itt lett földje,
nagy szerepet játszott a wilberforce-i fekete egyetem életében,
innen nem messze,
és amikor meghalt, Yellow Springsnek adományozta a parkot.
Ez itt az egyik kedvenc helyem.
Július 4-én mindenfelől jönnek fehérek, mert a miénk a környék legjobb tűzijátéka.
És leülnek a földre, amit egy fekete adományozott,
aki kénytelen volt megvenni a szabadságát,
és ott ünneplik azt, amivé ez az ország válhat.
Ez a város egyik gyönyörű iróniája.
Sőt, azt hiszem, havonta, de évente biztosan
a város összes özvegye Gaunt alapítványa jóvoltából
kap fél kiló cukrot és fél kiló lisztet.
Apám özvegye a mai napig kapja.
Ez lenyűgöző.
Apám és néhány barátja elindított itt egy úgynevezett
afroamerikai kulturális hetet.
Csak hogy megünnepeljék a fekete kultúrát ebben az ohiói kisvárosban.
Az elsőn felléptem, de leégtem.
- Leégtél… - Le. Érted,
apa kedvéért léptem fel.
De az egész hét a felszólalóké és előadóké volt…
- Még ma is megy valamilyen formában? - Igen.
Amiket én csinálok, nagyjából ezt viszi tovább.
- Igen. - Bulit tartunk
a szomszédom pajtájában, a Juke Jointban.
Nagy művészek jönnek mindenfelől, hogy fellépjenek egy kis pajtában.
Ez nem semmi!
Tényleg csodás.
Apám így nevelt fel.
Minden politika helyi, a közösség a minden,
ilyesmi.
A világ túl nagy, de egy kis sarkát széppé teheted.
- Igen. - Ilyen elvekkel. Én eszerint élek.
- Szivárványos zászló? - Szívesen látjuk a melegeket.
Yellow Springs szívesen látja az ábécé összes betűjét.
Biztonságos, kényelmes helyet akarunk mindenkinek.
A falu határában van is egy „Jóindulat” zászló,
ami kvázi a helyi mottó.
Az egyik dolog itt, amit mindig is szerettem,
hogy történelmileg mindig is radikálisan liberális volt.
Jobb szó híján hívhatni Bernie Sanders-szigeteknek is
a Trump-tengeren.
És amit a legjobban szeretek ebben a helyben,
az a közösség utáni vágyódás.
Hogy felismerem mindenki arcát, ismerik a gyerekeimet,
és a hírnév elpárolog a rendszerességben.
Ha megszoknak… Szerinted miattam jöttek ennyien?
Engem ismernek.
Miattad vannak itt.
Jó itt élni, érted?
- Gyerekként is így láttad? - Nagyon is.
Sőt, készpénznek is vettem, hogy milyen biztonságban érezhettem magam.
A közösség sok tagja tanítgatott,
és vigyázott rám, amit csak idősebbként kezdtem el értékelni.
- Hány évesek a gyerekeid? - A legidősebb 19. Októberben lesz 20.
És hogy alakul?
Jó nagy fasz a gyerek! Ő a legjobb.
Ő a legjobb. Imádom!
Az új modellek jobbak, mint a régi modellek, érted?
Inspirál, ahogy gondolkodnak.
Sokkal bátrabb, mint én ennyi idősen.
Ironikusnak tűnhet, de igaz, társadalmilag, és…
ahogy már most el tud dönteni elég kritikus dolgokat, hogy ki ő,
vagy ki akar lenni.
A mai srácok őszintesége és ítélőképessége
az őket érő információáradat miatt…
Őket már nem olyan könnyű szívatni.
Na és a többiek?
Az öccse, Ibrahim az én sztársportolóm.
Vicces gyerek. Sőt,
ő az egyetlen gyerekem, aki kipróbálta a stand upot
egyszer a Comedy Cellarban, és tarolt.
- Nagyon vicces volt. - Helyes.
- Nagyon bátor volt. - Megnyílt előtte az ajtó, vagy elég volt?
Többet fel sem hozta. Szerintem csak könnyíteni akart a lelkén.
Igen.
De imádom, hogy ránézett,
- tetszett neki, - Igen.
és belekóstolt, és jól teljesített.
- És van egy harmadik. - A lányom. Az ikertestvérem.
Egy imádnivaló kislány,
aki lehettem volna.
- Ez nagyon édes. - Igen.
A feleségem, mikor a gyerekek kicsi voltak,
vitte a nehezét.
Engem lefoglalt a műsor. Dolgoztam. Hogy is mondják?
Az anya jelenti az istent a gyermeki szívben és ajkakon.
Ő volt a mindenük.
Én csak annyit tettem… és ez nem kis dolog…
hogy folyamatosan megerősítettem a gyerekeimben,
hogy én vagyok az életükben a legmenőbb figura.
- Hát… - De előre kellett gondolkodni, mert…
Srácok, apuci mondani szeretne nektek valamit.
Régen egy csomó faszságot mondtam nekik, hogy milyen menő vagyok.
De azt is, hogy bízhatnak bennem. Nem tekintélyként gondoltam magamra,
hanem útmutató kézikönyvként.
Ha jó kérdést teszel fel, egy csomó szart el tudok mondani.
Van hasonlóság abban, hogy milyen volt a kapcsolatod az apáddal?
Abszolúte!
Apám fő jellemzője, hogy sosem mondta meg, mit csináljak.
Ha belegondolsz, elég furcsa így felnőni.
Szerinte képesnek kell lenned saját döntést hozni.
ami ösztönösen furán hangzik, régen azt hittem, ez a káromra van,
de ahogy öregszem, úgy kezdem érteni, miért így nevelt.
Segített kiválogatni a kirakós darabjait,
de nem rakta ki helyettem a képet.
Mondta, hogy szeret?
- Sokszor. - Sokszor.
Sőt… igen… ez jellemző a családunkra.
Aligha búcsúzok el úgy a srácoktól, hogy nem mondom, „szeretlek”.
Ki tudja, mi fog történni?
Szerintem ez a legfontosabb dolog a stabilitáshoz.
Nem látni olyan gyereket, akinek ez a fajta bizalom ártott volna.
Vagy akit ezzel hanyagoltak volna el.
Maga a tudat, hogy törődnek veled,
bátorságra inspirál és buzdít.
Látják a különbséget az ő életük és a legtöbb gyerek élete között,
hogy ők hogy élnek?
A munkám nem hiszem, hogy akkora szerepet játszik az életükben,
ahogy azt sokan gondolnák. Nem Hollywoodban élünk.
Nem üldözik őket lesifotósok.
A közösség megvédi őket ebben az értelemben.
A másik meg, hogy többnyire mikor itt voltam,
nem ment a karrierem. Senkit nem érdekeltem.
Érted, mire gondolok?
Csak most állt ennyi pénz a házhoz.
Együtt szoktunk hozzá, közösségként.
Még kicsi voltam, csak 14, mikor belevágtam.
Mikor New Yorkba mentem, vigyáztak rám, és ügyeltek arra,
hogy ne menjek túlságosan rossz irányba.
Ezért mindig hálás leszek, de emlékszem, talán egy éve
halt meg William Stevenson, a humorista.
Elmentem a gyászszertartásra, mert azt akartam, hogy a családja tudja,
hogy fontos ember volt a világunkban.
Körbenézve a teremben sok ismerős humoristát láttam,
a sok év alatt megismert fiatalt, öreget,
és rájöttem, hogy ők mind
óriási befolyással voltak rám.
- Fura egy klub az igazi humoristáké. - Igen.
Érdekes, mert néhány barátomat általános óta ismerem,
és vannak olyanok, akiket azóta ismerek, hogy Kaliforniába mentem,
és elkezdtem standupozni.
És ez az a csoport… bár szeretem a régi barátaimat is,
de ez az a csoport…
- Mind egy nyelvet beszélünk. - Értem, a zsaruk miért lógnak…
- Igen. - csak egymással és a bűnözőkkel.
Ez pont olyan.
- Muszlim vagy? - Igen.
- Mikor lettél muszlim? - 17 évesen.
- Mik voltak a körülmények? - Nem is tudom.
Hiszek-e Istenben, meg ilyesmi.
De nem vagyok…
most leszögezném, hogy nem vagyok túl jó benne.
Tizenhét éves koromban Washingtonban éltem,
és a lakásommal szemben volt egy pizzéria,
ahol egy csomó muszlim dolgozott.
Bejártam néha, meg viccelődtem.
De kíváncsi természet is voltam, és kérdezgettem a vallásukról,
és a pasas olyan szenvedéllyel válaszolt, hogy lenyűgözött.
Tetszett a nézőpontjuk,
és szerintem ezek hatottak a döntésemre,
hogy értelmes életet szeretnék, egy spirituális életet.
Nem csak azt, amit meg tudok fogni,
hanem mindig is ott volt bennem, hogy legyen valami értelme.
Még most is,
ahogy itt ülünk ezen a téren, a semmi közepén,
de az elmúlt akárhány hónapban volt itt 26 előadásunk.
És ez drága és nehéz, sokan dolgoznak rajta keményen,
de mindenki, aki ezeken dolgozik, ohiói vagy kapcsolatban áll a közösséggel.
Sokan szabi miatt nem tudtak dolgozni.
És csak azzal, hogy én standupoztam, képesek voltunk talpra állni.
Számomra ez olyan, amiért megéri.
Millió fellépésem volt,
de az utolsó 26 nagyon sokat jelentett nekem,
mert ez az, amit a közösségem tud adni a világnak.
Valami baj van a motorral.
Nem, semmi gond, csak rendeltem pizzát.
Ez ma az Ökológia Intézet része, de mesélj, milyen volt itt táborozni!
Hátodikban jártunk ide táborozni, ahogy a gyerekeim is.
Sokat túráztunk a természetben,
megmutatták a különböző madarakat.
Akkoriban
Washingtonban éltem anyámmal.
Talán egy éve lehettem itt,
és nagyon magával ragadott a természet.
Nem ellenkeztél a változás ellen.
- Inkább örültél neki. - Imádtam.
Az egyik dolog, amit imádtam, hogy apának volt kábeltévéje,
ami megváltoztatta az életem.
Néztem az MTV-t meg a többit.
Az volt a kultúra aranyéve.
- Igen. - Egész éjjel fent voltam,
és tévéztem hétvégente
Szóval itt volt a környék természeti szépsége és a kábeltévé.
- Ez volt a legjobb. - Mi más kell egy gyereknek?
Most ahhoz a forráshoz tartunk, amiről a várost elnevezték, ugye?
Így van. A Yellow Springs.
Régen úgy hitték, hogy mágikus, gyógyító ereje van.
A helyi legenda szerint ha iszol a vízből,
mindig vissza fogsz ide jönni.
Ittál már a forrásból?
Nyilván sokat is.
- Igen, lehet. - El sem mentem.
Ha hiszel a legendában, teljesen érthető.
Szóval olvastam,
hogy muszlim vagy, és találtam valamit, ami lenyűgözött.
A Zamzam kút.
Szaúd-Arábiában van egy Zamzam kút.
És a legenda szerint
egy család átkelt a sivatagon, és a szomjhalál szélén voltak,
mikor megjelent előttük ez a végtelen kút.
- Meg is nézhetjük. - Ja, én meg,
de neked kéne hozzá párat telefonálnod.
- Voltál már ott? - Voltam.
Csak muszlimoknak nyitott. Nem egy turistalátványosság.
Nem. És ez így van jól.
Ez az ember Ábrahám próféta és a felesége.
A „zamzam” szó – ti beszéltek arabul –
szó szerint azt jelenti, „állj, állj”, mert arra a parancsra,
hogy ez a kút megjelenjen, a víz olyan erővel tört elő,
hogy a felesége áhítatában azt kiáltotta, hogy „Állj, állj!”
Állítólag a kút kimeríthetetlen.
Ami nekem ebben megnyugtató,
az az, hogy mindez egyetlen forrásból való.
Hogy ez a forrás alapvetően jóságos, és talán nem értjük a forrás szándékát,
mind kapcsolódunk és kötődünk hozzá.
A közbeszédben megjelenő iszlám
egy nagyon szűk és elutasító kép egy vallásos hitről.
Ez egy gyönyörű vallás. Gyönyörű!
Az iszlámban megjelenő eszmék ott vannak az összes nagy ábrahámi vallásban.
Megtalálod a kereszténységben vagy a judaizmusban, érted.
De a lényeg, hogy ez a hely jelent valamit.
Erre a helyre tanulni jársz. Megismerni.
Tudatlanul mész oda,
megtelik a fejed mindenfélével, aztán mész tovább.
Ez meg mi?
Ez a forrás.
Dave, benne vagy?
- Aha. - Iszok belőle, ha te is.
- Irónia. - Jól vagyok.
Ez király volt!
A legjobb!
Kérek még egy kicsit. Bocsi!
Most már tuti visszajössz.
Nemcsak hogy visszajövök, házat is veszek.
Amikor a jelenlegi elnök azt mondja,
hogy „távol fogjuk tartani a muszlimokat az országtól”,
ettől hogy érzed magad?
Nem feltétlen várhatsz túl sok empátiát, együttérzést
vagy kulturális éleslátást egy ilyen embertől.
Ami szomorú, hogy az elnöki pozícióban nincs több emberiesség.
De volt valaha is?
Mikor Biden Trumpot nevezte a legelső rasszista elnöknek.
Ez nyilván nem igaz.
Hogy hogy érzek, ha egy fehér ember valami baromságot mond?
Tudom, hogy a gazdag fehérek söpredéknek hívják a szegény fehéreket.
De ezt is csak azért tudom, mert tavaly annyit kerestem,
hogy a gazdag fehérek elmondták egy koktélpartin.
De nekem ez nem tetszik.
Sorba álltam velük, ahogy minden amerikai egy demokráciában.
Szavazáskor senki nem vág előre.
És hallgattam őket.
Hallgatom, ahogy naiv, szegény, fehér dolgokat mondanak.
Figyeld meg, Donald Trump Washingtonba megy,
és harcolni fog értünk.
Ott álltam és gondoltam, „Te idióta barom!”
Te szegény vagy.
Ő értem harcol.
Minden kapcsolatban,
főleg az ország és állampolgára közt, a bizalom a fő.
És szerintem a hazánkba vetett bizalom hiányának krízisét éljük, és jó okkal.
És ami ijesztő, hogy úgy tűnik, az emberek nem bíznak egymásban.
Nem sok jót árul el a nemzeti karakterünkről,
hogy az emberek WC-papírt és töltényt halmoznak fel egy járvány elején.
Ez kurva ijesztő.
De itt ismerek olyat, aki elsétált a papír mellett,
mert tudta, hogy van otthon is.
Szóval többet állt a polcainkon, mint máshol.
Arra akarok kilyukadni, hogy a lényeg a közösség
és az egymás közötti bizalom erősítése.
Bármilyen részletekről is vitatkoztok,
bíznunk kell az élhető szintű tisztesség meglétében.
Az „élhető szintű tisztesség” az maga a Nirvána.
De engem az aggaszt, hogy mi lesz a világgal.
Tankok lesznek az utcán, az ég szerelmére?
Újabb polgárháború jön?
Érted? Vagy túl sokat gondolkodok ezen?
Mert te úgy látod,
hogy lesz egy élhető szintű tisztesség.
Én azt hiszem, hogy Isten irányít,
akármin is aggódom.
Hogy csak az erőfeszítéseim az enyémek, de az eredményekhez már semmi közöm.
Azt teszem, amit a legjobbnak látok,
de nem tudom, mi a legjobb, csak ember vagyok.
De bízom benne, hogy ennek a teremtésnek célja van.
Bizonyítja, hogy létezik valami tökéletes.
- Hinnünk kell valamiben. - Igen.
Különben miért folytatnánk?
De általában az a tudat, hogy a dolgok az irányításunkon kívül esnek,
az téged megnyugtat?
Igen, megnyugtat.
Csak azt tudom csinálni, amit csinálni akarok,
ha egyáltalán olyan tudatosan cselekszem.
Megint csak a „menő” szó jut eszembe,
de a tény, hogy, érted, nem New Yorkban élsz,
de sok időt töltöttél ott.
Nem Los Angelesben élsz, de sokat voltál ott.
Hány filmet csináltál Los Angelesben? 18-at, 19-et?
Igen.
Ez őrület! Hány évesen kezdtél filmezni,
- húsz? - Tizenkilenc.
A legutóbbi a Csillag születik volt, ugye?
Bradley Cooperrel Ohióban találkoztam.
Eljött a bulimra, hogy megkérjen,
szerepeljek a filmjében.
A Félbetépvét néztem,
Igen.
és ha jól emlékszem,
valami egyrészes sötétzöld gondnoki overallféleség van.
Igen, az elektromos kék volt.
És mostanság megjelensz
műsorokon és különböző helyeken ebben az overallban.
- Rajta a neveddel. - Igen.
Viszont az overall senkinek nem áll jól.
De gondoltam, „Ennek a srácnak jól áll az overall.”
És most láttam a filmben,
és gondoltam, „Na, tessék!
Megtarthatta a ruhákat.”
Az önálló esteknél vicces, hogy sosem tudod, mit vegyél fel.
Például Richard Pryor a Live in Concertben,
tudod, „A fickó piros ruhában,”
- Ja. - „meg flitteres cipőben.”
Még ma estére is rémálom volt felöltözni.
Ismerem az érzést. Amíg megvolt a műsorom,
a ruha nem jelentett gondot.
Most meg csak ennyivel tudok előállni.
Sajnálom.
Na, mikor a Lettermant csináltad,
a hírnévnek mekkora szerepe volt az életedben?
Vagy annyira egyedül voltál a munkáddal, hogy soha nem élted át?
Az utóbbi.
Tudom, hogy bután hangzik, de pontosan ez volt.
Mert amikor mi kezdtük,
jómagam és a csapatom,
azt vártuk, hogy törölnek, mert már volt ilyen.
Volt egy reggeli műsorom az NBC-n, ami konkrétan hat hétig ment.
„Várj, hova menjek hétfőn?” „Hát, ez nem a mi gondunk.”
Ezért fókuszálsz.
És szerintem te ezt érteni fogod.
A fókuszod elkezd egyre szűkülni,
ahogy érzed a nyomást, hogy egyre jobbat kell csinálnod.
Ezt szörnyű nyilvánosan kimondani, de kimondom.
Én szeretek híres lenni.
Jó neked!
Nem, de tényleg…
Nem szeretek celeb lenni,
de híres igen. Érted, mire gondolok?
Fejtsd ki a különbséget!
A celebség egy szerep.
A celeb végigsétál a vörös kárpiton, és megkérdezik, mit visel.
Nőként pedig kidugod a lábujjad fotózáskor.
- Te ilyet nem csinálsz. - Dehogy, egyáltalán nem.
Még interjúkat sem adok. Ha nem te lennél,
egy szót sem akarnék mondani senkinek, hogy mit csinálok, mert túl gyomorszorító.
Az a munka, amiben mások elismerésétől függsz
a megélhetésedért, az egy őrült munka.
A legtöbb embernek nem kell azon izgulni, hogy kedvelik-e.
Nekünk pedig érdemes ezt megfontolni.
Minél többet fektetsz magadba mint celeb,
annál kevésbé leszel a magad ura.
Az összes standuposnak a teremben
egy emlékeztető: megígérem, és mindig is ezt mondtam,
hogy miénk a legjobb műfaj.
Nem kell tudnunk semmit, csak amit tudunk.
És minden, amit tudunk, értékes, amiatt, amit csinálunk vele.
Légy hű önmagadhoz,
szarj a játékra,
a pénz jönni fog.
A legtöbben elbuktok.
Tegnap beszéltem rólad egy humoristával. Azt mondta,
„A legjobb benne, hogy megmentette a stand upot.
Mert olyan anyagai, olyan viccei vannak, amik az élen táncolnak,
átlépik a határt, erősek,
beszólnak,
és nem izgul ezen.
De hisz abban,
hogy joga van megírni, elmondani és előadni ezeket.”
És hogy „Ő a stand up megmentője.”
Határozottan nem célom, hogy mindenképpen megsértsek bárkit is.
A gondolat, hogy megbántsak valakit, fájdalmas gondolat. Érted, hogy értem?
De a munkám során mégis megesik.
Lehetséges.
A művészet jelentős része a nézőre esik,
hogy értelmezze,
de manapság már úgy megrágjuk a falatot,
hogy a közönségnek nem marad min rágódni.
És ez a közönség az internettel olyan,
mint egy pisztollyal szaladgáló baba.
Valakinek el kell vennie tőle a pisztolyt, vagy legalább ne…
ne féljen, hogy a babánál fegyver van.
De rajtuk a sor. Jobban, mint valaha. Rájuk vár a munka.
- Megnéztem a Sticks & Stonest. - Aha.
Nehéz szavakba önteni,
mit vettem észre, amikor néztem.
Ez túlvilági.
Mármint kommunikátorként még soha nem láttam ilyet.
- Szórakoztató, de még nem láttam ilyet. - Megtisztelsz.
Nem, mindenki ezt mondja.
És ha olyan férfi vagy nő lennél, aki úgy csinálja,
hogy az anyag teljesen…
Abban mi a móka?
Kíváncsi vagyok, kitaláljátok-e, ki az, akit utánzok.
Hadd vegyem fel a karaktert! De találjátok ki!
Na, figyeljetek!
Ha bármi rosszat teszel az életedben,
és rájövök,
akármi is legyen az, azon leszek, hogy mindent elvegyek tőled.
Lehet ma, holnap vagy 15–20 év múlva.
Ha megtudom, rohadtul véged!
Na ki ez?
Ez te vagy.
Ez az önálló est a második kedvencem.
És ami nagyon tetszett benne, az az,
hogy akkoriban nem volt könnyű ilyeneket mondani.
Kiállsz, laza vagy, leszarod az egészet, de gyomorszorító,
mert sok ember értelmezésétől függsz,
és én értem, miért tiltakoznak ellene, de…
megéri kísérletezni.
Jó szándék van a darab mögött.
Talán nem vagyok elég ügyes ahhoz, hogy ez kevésbé hangzzon gőgösen,
de tanulsz valamit, ha nincs ellenvetés?
Ebben a darabban?
Nem, általánosságban, ha mind egyetértünk…
itt mindenki egyetért mindenben,
mit lehet tanulni?
Pontosan így van!
A sok értelmezés mellett, azt hiszem,
hagyniuk kell némi helyet
a feloldozásnak.
Minél több a hely a feloldozásra, annál őszintébbek lehetünk.
És ha a mélyére akarsz ásni ezek közül bárminek,
a sorban felmerülő problémáknak,
akkor ahhoz őszinteségre és, igen, megbocsátásra lesz szükség.
Az egész rohadt börtönben mindenki ártatlan,
ahogy a régen mondták, de mindenki tett valamit.
És ha kontextusba helyezzük,
akkor tényleg őszintén megbeszélhetjük…
mit tettünk, még arra is rájöhetünk, mi történik,
miért öröklődnek tovább ezek a dolgok stb.
És akkor kaphatunk egy átfogóbb képet,
de ez kötéltánc csak arra jó, hogy mindenki attól fél, hogy elkapják.
Hadd kérdezzem meg, és ezt a kérdést én találtam ki,
szóval készülj fel!
Bob Dylan, mikor még gyerek volt,
húsz, huszonegy, pont, mint te, mikor felléptél a műsoromban.
És akkor volt a békemozgalom,
a szabad szex,
a szólásszabadság,
és kormányellenesség,
és szerintem ők vetettek véget a vietnami háborúnak.
Mindenki azt feltételezte, hogy ő volt ennek a szószólója,
de ő simán azt mondta, hogy „Nem vagyok.”
Csak tiltakozó dalokat énekelek.
George Floyd után
csak vártam,
„Mikor hallunk David felől?”
Úgy tekintettem rád, mint egy vezetőre.
Mennyire lőttem mellé? Vagy pont beletaláltam?
Vagy inkább menjek haza?
Nem. Hát, figyelj!
Közel sem vagyok vezető.
- Közel… - De akarsz?
Nem!
Sokkal jobban élvezem ezt, bármi is az, ami most vagyok,
minthogy az legyek, akihez erkölcsi vagy szellemi útmutatásért fordulhatnának
egy ilyen légkörben, ahol teljesen eltér az életmódunk.
A vezetőknek nincs nyugdíjprogram.
Martin Luther King és Malcolm X nincstelenül haltak meg.
Ezt én nem akarom.
Te így látod.
Én arra várok, hogy mondj valamit.
Én mi vagyok így? Egy követő.
Jó, hát, elmondtam én is, amit már sokan mások.
És az ezt követő kommentár nagyon komoly és értelmiségi volt,
és megdöbbentett, hogy soha senki sem beszélt arról,
hogy ez milyen érzés
végignézni, ahogy egy embert így megöl
valaki egy rendőri egyenruhában.
Ezen gondolkodtam George Floyddal kapcsolatban.
Ötvenöt évvel ezelőtt, 1965 áprilisában,
John Lewis és a barátai – kollégái –
az Edmund Pettus hídon sétáltak át
az alabamai Selmában, és egy rendőr
egy gumibottal,
mintha ütést gyakorolna, beméri,
fejen üti, hogy a koponyája bereped, és majdnem belehal.
Majdnem belehalt.
Túlélte, és ennek a közdelemnek
szentelte az életét.
És élete vége felé
George Floydot, akiről nem tudom,
hogy volt-e valaha is aktivista bármilyen értelemben, szinte egyidejűleg
megöli,
meggyilkolja, meglincseli
egy hatósági személy.
Az összehasonlítás egyértelmű.
Most már mindketten annak a kultúrának a részei lesznek, aminek a célja,
hogy helyrehozza, amit helyre kell hozni.
Micsoda tragikus lábjegyzet
egy tragikus kultúrához.
Ezt nem könnyű megemészteni.
Tudod, az ilyen esték, mint ez,
szerintem fontosak.
Csak hogy beszélünk róla.
Honfitársak vagyunk.
Mindannyian. Amerikában élünk,
megvan a magunk gondja és küzdelme.
Fura a helyzet, mert…
megy a játék, hogy ki szenvedett többet, és mindenkinél ott a labda,
és mindenki úgy viselkedik, mintha a saját szenvedése kizárná a másikét.
De mindketten tudjuk, hogy ez közel sem így van.
Ezt sok szempontból megközelíthetjük, és megnézhetjük,
és tanulhatunk egymástól.
De ez itt van, és engem aggaszt a mérete.
Nem úgy néz ki, hogy kezd megoldódni, vagy egy könnyű megoldás felé halad.
Azt mondják, most más a helyzet,
ezért valódi változást jósolhatunk.
- Te is így érzed? - Én nem jósolok.
Természetesen reménykedem, persze, hogy lesz valódi változás,
de jellemzően, a tapasztalataimból kiindulva
a változás soha nem egy kellemes lehetőség.
Kellemetlen, amíg újra kellemes lesz.
Ez nem kis párbeszéd lesz.
Ha párbeszédként tekintesz rá,
hogy a faszba kezdesz párbeszédet Derek Chauvinnel?
Miről beszélünk?
Ez a fickó…
El sem tudtam képzelni.
Érdekes, azt mondják,
hogy ha nem lennének testkamerák és mobilok,
nem is tudnánk, hogy egy ilyen megtörtént,
és ez egy nagy elrettentés lenne.
Ebben az esetben ez egyáltalán nem elrettentés volt.
Az az ember érzése…
És ő tanította a letartóztatáskor vele lévő rendőröket…
- Pontosan. - Nekem olyan,
mintha felvágna a kamerák előtt.
„Figyelj, megmutatom, hogy kell! Nyugi, megoldom!
Tessék! Térddel is tudok ölni.”
A darabban, amit George Floydról csináltam,
beszélek a Staten Island-i rendőrökről,
ahogy nézik a társaikat,
hogy megölnek egy embert, de nem utasítják rendre a kamerák miatt…
Nem mintha ellenezném a kamerákat, de nem utólagos igazságot akarok.
Nem azt akarom, hogy elkapd, miután meghaltam, hanem hogy állítsd meg.
Ebben a két esetben, amiről most beszélünk,
mit szólsz azokhoz, akik csak ott álltak?
Nem akarok ítélkezni.
El sem tudom képzelni, milyen ilyet látni.
Elképzelhetetlen.
Ez olyan helyzet, amiben még sosem voltam.
Nem ítélkezek, de bár megállították volna. Mindenki ezt kívánja.
John Crawford,
egy fekete, akit a helyi Walmartnál öltek meg, nem csinált semmi rosszat.
Az ohiói Beavercreekben ölte meg egy zsaru.
Abban a városban
csak két rendőr általi gyilkosság volt az egész település történtében.
Mindkettőt ugyanaz követte el.
Az első, akit lelőtt, fehér volt.
Ha akkor megállítják, fel sem merült volna a rasszizmus.
Itt a túl agresszív, túlbuzgó rendőri eljárásról van szó.
Arról, hogy milyen képzést kapott.
Bármilyen okból is, de szolgálat közben megölt két embert.
És nem hiszem, hogy a közösség általánosságban
elégedett lett volna a következményekkel. Kevés volt, vagy annyi se.
A Black Lives Matter kifejezés fontos, de megtévesztő.
Ez a probléma nem kizárólag afroamerikai probléma.
Aránytalanul az,
de nem kizárólagosan.
És a másik dolog,
ha Oroszország valóban kihasználja a rasszista hajlamainkat,
hogy az egységünket feloldja,
akkor nemzetvédelmi kérdésként kellene a rasszizmusra tekinteni.
Meg kell keresni a lyukakat, és be kell tömni,
hogy összetartó nemzetként működhessünk.
Ha a törvényeket betartatók mások nyakán térdelnek, az…
úgy nincs ország.
Ezt le kell állítanunk.
Ezért özönlöttek annyian az utcára.
Meg akarják menteni az országot. Teljesen érthető.
- Ki utcája? - Mi utcánk!
Volt már problémád a rendőrséggel ebben a közösségben?
- Persze, van velük gondunk. - De neked?
Velem senki nem baszakodik.
Sosem állított meg rendőr?
Persze, de soha nem fajult el.
Mindig a kormányon van a kezem,
tisztelettudóan beszélek, ők is, de itt más.
Ez egy kisváros.
Másnap látjuk egymást.
Ha azt mondja, „Jogosítványt, papírokat!” „Én vagyok az, Dave!”
Ez nem egy tipikus forgalmi ellenőrzés.
Állítottak-e már meg,
mikor más autóját vezettem, és nem tudták, hogy én vagyok az?
Igen, volt ilyen. De általában békén hagynak.
Mindenki ismer. Ez egy kisváros. Ha őrültséget csinálnék, megállítanának.
De amúgy nem hiszem.
És ha nagyobb városban élnél?
Persze!
Fojtogatott már rendőr
New Orleansban, amikor egy filmen dolgoztam.
Tényleg?
Ja! Rohantam egyik klubból a másikba
Greenwich Village-ben,
és egy rendőr megállított, amiért futottam,
ami nem illegális. Késésben voltam.
A rendőr bedugta a kezét a zsebembe,
tudod, a humoristákat készpénzben fizetik ki.
Szóval volt nálam egy csomó pénz.
A zsaru azt hitte, hogy drogot árulok,
és elkezdte zsebre tenni az én pénzemet.
Ja, ilyenek folyamatosan megtörténnek.
Az emberek nem csakúgy hirtelen, ok nélkül dühödtek fel.
Okai vannak annak a vélekedésnek,
hogy a rendőrség nem jó.
A rendőrség aláásta az intézménybe vetett bizalmat.
Nem tehetnek úgy, mintha ehhez az intézménynek nem lenne köze.
És van olyan, hogy erre visszanézve elgondolkozol,
hogy „Ha ez rosszul sül el, nekem annyi.”
- Ez eszedbe jutott? - Persze.
Középiskolás koromban a crackjárvány alatt
a washingtoni általánosokban alap jogi óráink voltak.
Megtanították, hogyan viselkedj a rendőrökkel,
mivel a járvány olyan veszélyes volt a színebőrű gyerekekre nézve.
Ilyen volt.
A mi feladatunk,
hogy megmentsük az országunkat.
És tudjátok, mit kell tenni.
Idén lesz a választás. Komolyan kell vennünk.
Minden cselekvőképes afroamerikainak regisztrálnia kell,
hogy fegyvert viselhessen.
Csak így fognak változtatni a törvényen.
Sokat írsz mostanság?
- Gyújts csak rá! - Ász vagy!
Füvezel, Dave? Csak viccelek.
- Nincs… - Igen, most is be vagyok tépve.
Ó, bárcsak!
Milyen gyakran szívsz füvet?
Nem annyira, mint azt hiszik. 46 éves vagyok.
- Segít az írásban? - Nem.
És a fellépésben?
Nem. Rengeteget szorongok attól, amit csinálok.
És csillapítja többnyire.
Érted, senki nem él szorongás nélküli életet,
de kezelhető.
Rákérdezhetek, mi a szorongás forrása? Csak az élet?
Azt hiszem, ezzel a munkával
magától értetődőnek veszik a vele járó érzelmi elhasználódást.
Szerintem meg kell őrizned a nyitottságodat.
Ha veszünk egy kész darabot…
egy önálló estedet…
- részt veszel a szerkesztésükben? - Nagyon is.
Mi a helyzet azzal a videóval, amit azután adtak ki,
hogy George Floyd meghalt?
Egy figyelmeztetéssel adtam ki…
Tudom, hogy feldolgozatlan,
de ha feldolgoztam volna, kevésbé lenne hiteles.
- Milyen volt a reakció? - Amit én kaptam?
A legtöbben megkönnyebbültek,
mert olyan témát érintett, amit sokan éreztek,
hogy nem kap elég nyilvánosságot.
Igen. És ez visszavezet az én nézőpontomhoz,
mégpedig hogy „Na, erre gondoltam.
Tudtam, hogy jönnie kell.”
Eljött, és itt van. Szóval innen nézve…
- remek volt. - Ez jól esik.
Nem tudom, hogy mondjam el ezt anélkül, hogy ne fölöslegesen beszélnék,
de amikor láttam, amit csináltál…
még sosem láttam nálad jobbat.
Egyszerűen nem láttam.
De rád nézek…
- Ne, állj! - De, komolyan! Ez fontos.
Emlékszel, mikor legutóbb meghívtál?
Ma indulás előtt megnéztem,
hogy felidézzem az érzést.
És mikor ott ültünk, azt hittem…
Attól féltem, hogy nem bírsz engem.
De újranézve rájöttem, hogy „Ez a fószer nagyon is bír.”
A kérdések meggondoltak voltak.
Bizonyos értelemben félelmetes volt elmenni a nagy nézettségű műsorodba,
de egy tényleges beszélgetésnek éreztem.
És hogy egy olyan kaliberű ember, mint te…
És ne feledd, mikor utoljára nálad voltam, mind tudtuk, hogy elmész.
Volt egy olyan érzésem,
hogy többet talán nem fogok tudni leülni beszélgetni veled
ilyen környezetben.
Nem tudtam, mikor látlak újra, és fontos, hogy elmondjam,
„Örülök, hogy látlak a tévében,
és azon kívül is. Jó tudni, hogy létezel.”
Eszembe jut a műsorod a 80-as évekből.
Itt éltem, mikor ment veled a Late Night az NBC-n,
és elkezdtem nézni, és beleszerettem.
Az, hogy most itt vagy,
nekem elképesztő.
Eszembe jut az összes nagy interjú Eddie Murphyvel és Andy Kaufmannal,
és másokkal, akiket nagyra tartok,
és a platform, amit ennek a műfajnak adtál, amit úgy szeretek.
Szóval könnyű megcsinálni valamit, ha előtte már láttam.
És a műsorod miatt sok mindent, amit megtanultam,
láttam valahol.
Nagyon kedves vagy. Ne…
- ez igaz. - Köszönöm!
Mióta megy ez a műsor – már nem is tudom, hány rész óta –,
a menetrend szakaszos és szaggatott volt,
– mint mindenki másé –,
de minden egyes alkalommal
megtisztelve érzem magam, mert az, aki abban a székben ül
sokkal értelmesebb nálam.
És azt kell mondanom, hogy a nagyság, amit elértél
a magad szakmájában nagyon megérdemelt, barátom.
Te jó ég! Köszi!
Komolyan.
David Chappelle!
David Letterman!
Megtisztelsz.
Dehogyis, enyém a megtiszteltetés!
Oké, mindez a tiétek. Gyertek fel, és vigyétek el!
A feliratot fordította: Levente Hornyák