‎Episod filmat în martie 2020, ‎înaintea pandemiei.
‎Glumele mele sunt din 1983.
‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Mulțumesc.
‎Mulțumesc. Bine.
‎Mulțumesc mult.
‎Dacă ești în poziția mea ‎și vii pe platou,
‎vezi reacțiile oamenilor,
‎chiar dacă par artificiale,
‎chiar dacă…
‎sunt provocate artificial,
‎fiorii…
‎care îmi trec prin șira spinării ‎sunt de nedescris.
‎Mersi. Bună, ce faceți?
‎Începem, doamnelor și domnilor.
‎Abia aștept.
‎Va fi distractiv ‎și veți ajunge acasă la timp…
‎nu știu… ca să faceți ce vreți.
‎Faceți-mi pe plac și aplaudați-l ‎pe dublul nominalizat la Oscar,
‎dl Box-office, Robert Downey Jr.
‎Bună, Robert! Mă bucur să te văd.
‎Nu ne-am văzut de mult.
‎- Mersi mult. ‎- Cu plăcere.
‎Da.
‎- Ce faci? ‎- Grozav.
‎Frumos. Nu e frumos?
‎Mersi mult pentru generozitatea ta. ‎Mersi că ai venit.
‎Da.
‎Știi cum se face. Eu îți pun întrebări.
‎Tu poți răspunde. Dar nu ești obligat.
‎De vorbit mă ocup eu.
‎- Pentru că așa îmi stă în fire. ‎- Grozav.
‎Vreau să încep cu ceva personal.
‎Credeam că o să mă operez la șold ‎deeoarece e la modă.
‎- Toți înlocuiesc câte ceva. ‎- Da, domnule.
‎Așa că m-am dus la ortoped ‎și mi-a zis „Nu”.
‎Ești atent?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Stai naibii o clipă!
‎Te superi dacă mă lași puțin
‎să verific dacă mica mea ținută ‎arată bine?
‎Ai început în forță. I-ai încălzit.
‎- E seara ta. Eu doar particip. ‎- Scuze.
‎- Continuă. ‎- Urât din partea mea.
‎- Ajungem și acolo. ‎- Bine.
‎Deci…
‎Îmi zice: ‎„Nu trebuie să-ți înlocuiești șoldul.
‎Ai o chestie răsucită.
‎Un mușchi care vine de aici până aici.”
‎- Da. ‎- Mi-am zis: „Grozav”.
‎Dacă poți evita înlocuirea ‎articulațiilor majore,
‎atunci evit-o.
‎Am citit despre tine
‎și am dat peste o disciplină ‎de arte marțiale.
‎Înțeleg că e vorba despre Wing Chun.
‎- Așa e. ‎- Da.
‎Acum, dată fiind problema mea…
‎- Da. ‎- Ce mă sfătuiești?
‎Încerci să anticipezi ‎care ar putea fi prima întrebare…
‎Dar vorbim de Dave Letterman.
‎Da.
‎Eu…
‎Artele marțiale sunt bune la toate.
‎Te-aș încuraja, ‎pentru că e o disciplină ‎yin,
‎nu e jiu-jitsu,
‎unde parezi cu brațele ‎și îl strangulezi pe celălalt.
‎Iar tractul iliotibial, toată zona asta,
‎cu tot șoldul…
‎Te simți îngrădit când miști șoldul?
‎Nu. E ciudat.
‎Alerg, fac de toate, dar nu prea multe,
‎la fel ca înainte…
‎Ți-au zis că se face praf și trebuie să…
‎Da, mi-au spus…
‎Mi-au dat o foaie cu exerciții ilustrate.
‎Știi și tu, cât poate să dureze?
‎Da. Poți face exerciții ‎sau poți veni să lupți.
‎Măcar să faci ceva.
‎- Da. ‎- Dar…
‎Îmi aduc instrumentarul. Să mă uit puțin.
‎Mă bucur foarte tare că ai venit
‎și acum știu multe despre tine.
‎Cu cât știu mai multe, ‎cu atât te plac mai mult.
‎Da. Și…
‎Când am venit prima dată în California,
‎ți-am cunoscut tatăl.
‎Nu cred că am întrutotul dreptate, ‎dar am simțit și am știut
‎că era un cineast erudit și ezoteric.
‎Asta…
‎nu e chiar așa, nu?
‎E o descriere strălucită.
‎A fost un cineast cam nonconformist…
‎Din New York. Veneam aici o vreme, ‎apoi acolo și tot așa.
‎- Da. ‎- Da.
‎Iar… ‎Greaser's Palace ‎se numește?
‎- Da‎. ‎- Așa.
‎Ăsta e cel mai cunoscut film al lui?
‎A mai făcut unul în 1968, ‎numit ‎Putney Swope.
‎- ‎Putney Swope,‎ sigur. ‎- Probabil, unul de referință.
‎Greaser's Palace‎ e favoritul meu.
‎Mai e unul numit ‎Two Tons of Turquoise to Taos Tonight,
‎care îmi place mult.
‎- Ce drăguț! ‎- Da, e bun.
‎Mai sunt ‎Chafed Elbows, ‎Babo 73, No More excuses.
‎Multe…
‎Unii ca Paul Thomas Anderson
‎sau cei care ‎sunt mari fani ai lui Downey Sr.,
‎sau bunul meu amic Anthony Michael Hall…
‎Cităm mereu chestii ‎din filmele tatălui meu.
‎Ai jucat și tu în câteva? ‎Genul ăla de înțelegere:
‎„Vrem un copil. Ce ziceți de Robert?”
‎- Așa era? ‎- Sută la sută.
‎Mai exact: „Vrem un copil…”
‎Chiar și filmele indie ‎respectă legea muncii la copii,
‎dar la mine: „E al meu. Face ce-i spun. ‎Se culcă mai târziu.”
‎Așa era…
‎Te distrai? ‎Simțeai că faci ceva în familie?
‎Simțeam că e ceva firesc, ‎ca parte din dinamica familiei,
‎și, ca orice altceva, înveți…
‎Înveți despre viață
‎din perspectiva părinților tăi.
‎Deci, când erai copil, ‎ți-ai spus vreodată:
‎„Voi face…
‎Voi face programare în IT, ‎voi proiecta automobile”
‎sau ai zis mereu:
‎„O să fiu actor.
‎Ce altceva, dacă e în familie?”
‎Uită-te la mine.
‎Ce vrea să însemne asta?
‎Adică…
‎Săream gardul la liceul Santa Monica.
‎Mă cățăram să intru în școală
‎fiindcă nu veneam la primele ore
‎și mergeam la ora de dactilografie ‎a iubitei mele, Jenee,
‎unde stăteam cu ea.
‎Mai mergeam să fiu asistentul profesorului ‎la ora de Artă Teatrală,
‎apoi săream gardul înapoi.
‎Nu prea participam ‎la orele de inginerie cibernetică sau…
‎Ai absolvit liceul, nu?
‎A fost cât pe ce.
‎Aș fi fost…
‎Am primit un certificat de absolvire. ‎Vom vorbi și de asta…
‎Ce s-a întâmplat cu iubita ta?
‎Nu știu.
‎E aici în seara asta. Vino pe scenă!
‎- Ar fi o mare surpriză. ‎- Da.
‎Imaginează-ți dacă aș fi făcut parte
‎din viața lui Jenee Gravino…
‎ea fiind singura din partea locului
‎care putea să vină aici în scenă.
‎Amicii tăi, prietenii din liceu,
‎erau interesați tot de cinema?
‎Erau cei trei frați Sheen.
‎Unul e Emilio, pe care-l știm,
‎apoi Charlie, care e mezinul,
‎iar mijlociul e Ramon.
‎Ramon Estevez.
‎Când mergeam la liceul SaMo, ‎făceam musicalul ‎Oklahoma.
‎- Liceul SaMo? ‎- Santa Monica.
‎Știți voi, liceul SaMo.
‎Scuze, guma Nicorette. ‎Am „parcat-o” și mi s-a lipit de dinți.
‎La un moment dat, dacă va mai dura,
‎va trebui să-mi refac rezerva.
‎Ramon Estevez e un mijlociu mai excentric.
‎Mi-a zis: „Îl joci pe Will Parker, ‎deci va trebui să dansezi step.
‎Vino la studioul meu
‎și te învăț”. Eu am zis: „Ce?”
‎Acasă la ei aveau un mic ring de dans ‎și un bar,
‎iar Ramon Estevez storcea untul din mine ‎cu coregrafiile lui.
‎Mă uitam în jur și ziceam: ‎„Nu așa credeam că va fi”.
‎Nu.
‎Dar mi-a folosit mai târziu.
‎Mă întrebam… Mă gândesc la ‎Chaplin.
‎Pun pariu că unele abilități,
‎poate că fabulez acum,
‎ți-au fost de folos în filmul ăla.
‎Da, le aveai în CV.
‎Se numeau abilități speciale, nu?
‎Adică: „Scrimă?”
‎„Da.”
‎„Știi să călărești?”. „Ca vântul”.
‎„Bine. Step știi?”
‎„Cu siguranță. Mă pricep.”
‎Chestii de genul ăsta.
‎Am vorbit de tatăl tău…
‎- De anii tăi la liceu. ‎- Da.
‎- Mama ta, actriță. ‎- Absolut.
‎Și rolul ei continuu, regulat, în…
‎- ‎Mary Hartman. ‎- ‎Mary Hartman.
‎Da. A fost ultimul ei proiect, nu?
‎Da, undeva târziu, ‎juca un personaj pe nume Muriel,
‎fosta soție ciudată a lui Charlie, ‎o drogată, iar…
‎Mie mi se părea ciudat,
‎fiindcă eram obișnuită cu ea
‎să joace în filmele lui tata ‎sau să fie cu familia,
‎apoi a plecat iar în California ‎pentru un rol major,
‎și, evident,
‎nu o vedeam la fel de mult ‎pentru că muncea.
‎Și ce știai despre ea, ‎era bună în ce făcea?
‎- Fantastică. ‎- Da.
‎Așa cum soția mea, ‎care stă acolo…
‎Bună, iubito.
‎spune…
‎Susan Downey, Esquire. Bună!
‎Nu se va ridica. Știu sigur.
‎Ne face la toți cu mâna.
‎- La toți. ‎- De când sunteți căsătoriți?
‎- Cum ai cunoscut-o? ‎ - Susan și cu mine…
‎Ei bine, se turna un film numit ‎Gothika.
‎E un film de groază cu Halle Berry. ‎Îl știți?
‎Când am fost distribuit în ‎Gothika,
‎eu eram, să zicem, ‎la apogeul stării de „neangajare”
‎și…
‎Câștigam 40 de cenți ‎și cheltuiam un dolar,
‎fiindcă îmi plăteam asigurarea ‎și alte chestii.
‎Au zis: „Susan, tipul ‎ne va face probleme.
‎Fii cu ochii pe el”. ‎Și exact asta a făcut.
‎De când sunteți căsătoriți?
‎Ne-am căsătorit în 2005, deci ar fi…
‎- Vreo 15. ‎- Așa e, 15.
‎- Cam pe-acolo. ‎- Da.
‎E ciudat c-ai spus-o, fiindcă…
‎ai mei au fost căsătoriți 15 ani ‎și asta părea, în anii '60 sau '70,
‎o perioadă lungă.
‎Cred că îi vom depăși.
‎- Bine. ‎- Dublu cât ei.
‎- Bine. ‎- Triplu.
‎Acum ai o menajerie la tine acasă.
‎E ca la grădina zoologică din LA.
‎Da, sunt ca dr. Dolittle ‎la scară mai mică.
‎CASA LUI ROBERT DOWNEY JR. ‎MALIBU, CALIFORNIA
‎Pe locul ăla ‎fusese un adăpost pentru câini și cai.
‎Știți voi… spațiu negativ.
‎Vezi un padoc și zici: ‎„Aici sigur punem niște capre.”
‎Toate au fost abandonate?
‎Unele da,
‎altele le-am cumpărat pur și simplu,
‎dar toate sunt tratate ‎ca și cum ar fi câștigat la loto.
‎Ce este o alpaca? ‎Face parte din familia Alpaca?
‎Da, un fel de lame mai puțin agresive.
‎- Din câte înțeleg. ‎- N-or fi iaci?
‎Nu sunt din familia iacilor?
‎Nu știu cum se împacă cu un iac.
‎Geografic vorbind, de ce le-ai luat?
‎- E hobby-ul tău? ‎- Da.
‎Este…
‎- Facem achiziții… ‎- Pot s-o ating?
‎Chiar te rog. ‎Ea e Fuzzy și e prietenoasă.
‎Vrea să-ți miroasă capul.
‎Uite, atacă!
‎Sfinte Sisoe!
‎Atenție! Cine a făcut-o?
‎Lăsați-le în pace.
‎- Ce naiba? ‎- Vor să le mâni.
‎Acestea sunt cele mai docile,
‎grijulii și drăguțe creaturi.
‎Nu știu nimic despre alpacale.
‎- Se vede. ‎- Dar astea sunt foarte drăguțe.
‎De unde provin? Unde cresc?
‎- America de Sud? ‎- Da, așa cred.
‎Ce acte le trebuie ca să vină ‎din America de Sud până aici?
‎Bună remarcă.
‎Peste tot în California ‎vezi multe alpacale,
‎niște doamne fac afaceri cu ele,
‎adună lâna și fac tricotaje.
‎- O să le scoatem din țarc. ‎- Ce drăguțe sunt!
‎- Bună! ‎- Da, e foarte prietenoasă.
‎- E OK dacă le ating? ‎- Desigur.
‎Alpacalele astea arată ciudat…
‎Ăștia sunt porcii ‎Kunekune.
‎Omule!
‎Pentru ce i-ai luat?
‎Uittă-te la ei. Sunt fantastici.
‎Hai, băieți!
‎Mergem.
‎Îți dă un sentiment biblic, nu?
‎Îi ducem în oraș?
‎Ce excremente avem aici?
‎Cred că este răhățel de porc.
‎De la porci, da.
‎Dacă aș fi ca ei, aș scăpa un kil și eu ‎în drum spre locul de joacă.
‎Ea este cea prietenoasă.
‎Așa.
‎Animalele mă iubesc.
‎- Mă adoră. ‎- Ești dresor de alpacale.
‎Uită-te la asta. Ce copac e ăsta?
‎Un fel de stejar, cred?
‎Nu știu ce e.
‎- E un cedru. ‎- Cedru!
‎- Nu? ‎- Ai dreptate.
‎De când stai aici cu soția ta?
‎Din 2009.
‎În linii mari, ‎eu doar am venit cu o geantă
‎și am stat pe banii ei câțiva ani,
‎apoi ne-am pus banii laolaltă, ‎după ce ne-am îmbogățit, și am ajuns aici.
‎Susan știa în ce se bagă ‎când v-ați cunoscut?
‎Nu, avea acea naivitate ‎din Vestul Mijlociu.
‎Da.
‎A primit o educație strictă.
‎Ne-a cunoscut pe amândoi, ‎l-a refuzat pe unul și a stat cu celălalt.
‎Și asta a fost toată treaba? Schimbarea?
‎Nimic nu e complet și tu știi asta,
‎iar când găsești ‎un partener de viață minunat,
‎înțelegi că sacrificiul nu e doar necesar.
‎- Iar ultimatumul funcționează. ‎- Da.
‎Tu le ai pe Dandy și pe dra Brain,
‎iar eu pe Fuzzy și pe femela alfa, ‎pe nume Madre.
‎Dra Brain e un nume atât de drăguț!
‎Da, dra Brain e o drăguță.
‎Te trage într-acolo.
‎Cred că ele știu unde mergem.
‎Le lăsăm sau le scoatem hamurile?
‎Nu. Știu ce zici, ‎dar mi s-a spus că le vom înfiera.
‎În stilul tău caracteristic?
‎D, bară oblică, L?
‎Asta chiar…
‎- N-am mai făcut asta. ‎- Nici eu.
‎- Dar sunt ale tale! ‎- Știu.
‎Care a fost primul film non-familial ‎în care ai jucat?
‎John Sayles căuta actori ‎pentru un film numit ‎Baby It's You,
‎cu Rosanna Arquette ‎și un tip, Vinnie Spano,
‎iar eu am primit un rol mic.
‎Am spus tuturor prietenilor:
‎„Priviți! Am reușit. ‎Numele meu în lumină. Pregătiți-vă!
‎Începe bairamul.”
‎Apoi, în film, am avut o scenă ‎în care am trecut la pas,
‎iar în alta stau la o masă, ‎dar o fată mă maschează
‎și toți se văd în afară de mine.
‎Iar prietenii mei, spre meritul lor, ‎au inventat expresia: „Pare că ești tu.”
‎Erai un actor dificil?
‎Știi ce…
‎- Am citit despre tine că… ‎- Dacă vii mai aproape, vin și eu.
‎Bine.
‎Rămâne între noi. ‎Hai, dă-i drumul. Șoptește.
‎- Nu mă simt în largul meu. ‎- Bine.
‎Când am văzut…
‎De-a lungul anilor, ți-am văzut filmele ‎și am observat o calitate,
‎iar tu să-mi spui ‎dacă am dreptate sau nu.
‎Când te văd într-un film,
‎pare că te uiți la mine și zici:
‎„N-ai grijă, e doar un film.
‎Totul va fi bine. Mă ocup eu de tot.”
‎E doar în imaginația mea?
‎Nu, nu cred.
‎E o familiaritate.
‎Așa o pot descrie mai bine.
‎Am auzit-o și la alții.
‎Tom Hanks ar spune
‎că ar trebui să trăim experiențe ‎ca oamenii să le vadă.
‎Eu cred că…
‎e un fel de a spune ‎că dacă mă dau la o parte,
‎dacă nu sunt egocentric ‎și nu-mi corup propriul câmp energetic,
‎gândindu-mă doar la prestația mea
‎sau la nevrozele mele,
‎atunci te pot invita ‎să-ți trăiești propria experiență.
‎Am fost în situații în care mi s-a spus:
‎- „Asta e partea ta. Citește.” ‎- Da.
‎La tine nu e așa,
‎iar ăsta e unul dintre acele lucruri
‎sau legende despre Hollywood ‎care sunt adevărate.
‎Schimbi fundamental scenariile
‎ca să poți împinge narațiunea.
‎- Am dreptate sau nu? ‎- Când mă simt în stare.
‎Ce anume te motivează s-o faci?
‎Eu…
‎Educația mea în familie de scriitori
‎și situațiile în care mi s-a spus:
‎„Asta a fost ideea gagului
‎și iată cum poți să-l joci mai bine.”
‎Uneori poți doar să zici:
‎„De partea asta mare nu mă ating.
‎Voi învăța cât pot de bine, ‎pentru că nu te joci cu așa ceva.”
‎Dar, în rest, ‎cred că totul poate fi îmbunătățit.
‎Nu sunt fițos, nu vreau să pierd timpul
‎și nu-mi place să zic:
‎„O să schimb totul. Veți învăța altceva.”
‎Dar vezi care e atmosfera și zici:
‎„Cât de mult putem îmbunătăți?”
‎Și, în anumite circumstanțe, ‎înghiți în sec
‎și o faci în mod normal.
‎Vorbim despre o rezistență ‎a ingeniozității?
‎Ingeniozitate clară.
‎Există o cale mai organică ‎de a transmite asta?
‎Îți dau un exemplu.
‎Cu jumătate de viață în urmă,
‎m-am dus la…
‎Lord Richard Attenborough, ‎cu care urma să filmăm ‎Chaplin,
‎I-am zis: „Dickie…”
‎„Da, dragul meu?”
‎„Ascultă, scenariul tău e o glumă.”
‎- Nu! ‎- „L-am reparat”.
‎Scuză-mă. Câți ani aveai când…
‎- 25. ‎- Da.
‎Am zis: „E o glumă. ‎Nu te supăra, dar e episodic.
‎Nu prea înțelegi.
‎Nu știai că înainte să filmeze ‎The Kid,
‎soția lui a pierdut sarcina, el a văzut
‎și de aceea a luat-o pe Jackie Coogan?”
‎Zice: „Și?”. Iar eu: „E profund.
‎E bun, evocator. Asta vrea publicul”.
‎Iar el: „Nu filmăm așa ceva”.
‎Apoi i-am citit versiunea mea ‎la scenariul filmului său, ‎Chaplin,
‎iar el m-a ascultat și mi-a zis:
‎„Bine. Ne vedem oricum pe platou, ‎marțea viitoare.”
‎Așa că…
‎Ne-am dus.
‎Într-un fel, am presupus prea devreme
‎cât de cooperanți ‎îmi doream să fie oamenii.
‎Și, la urma urmei, sunt simple păreri.
‎Două lucruri mă tulbură acum.
‎Unul e imitarea lui Richard Attenborough.
‎- Excelentă. ‎- Mersi.
‎E cel mai mare.
‎Iar ceea ce m-a fascinat ‎studiindu-ți filmografia…
‎Robert Downey Jr. a făcut ‎Chaplin?”
‎„Da, Robert Downey Jr. a făcut ‎Chaplin.”
‎Am văzut filmul.
‎Artă extraordinară.
‎De necrezut.
‎Ei bine…
‎Mulți factori avantajoși.
‎Prima oară când l-am întâlnit pe Dickie,
‎mi-a arătat o poză cu Tom Cruise ‎și mi-a zis:
‎„Nu-i așa că asemănarea e izbitoare?
‎N-ar fi minunat ca Tom Cruise să joace…”
‎Eu zic: „Am fost chemat ‎la o ședință de umilire?”
‎- Ce? ‎- Nu știam ce se petrece.
‎Nu te mint,
‎avea poza lui și zicea: ‎„Ar trebui să-l joace pe Chaplin.”
‎Iar eu: „Da, probabil.”
‎Da, ce era să faci?
‎Dar Tom a refuzat. Deci, ce facem?
‎Cât de intimidant a fost?
‎Eu cred că actorii, ‎la fel ca alți artiști,
‎sunt nesiguri de felul lor, ‎iar Richard Attenborough ți-a zis:
‎„Păcat că nu l-am prins pe Tommy.”
‎Așa pot eu să-l imit.
‎- N-a fost rău. ‎- Mersi.
‎Accent de nordul Londrei. ‎Destul de bine.
‎- Ai făcut destul de multe filme. ‎- Da.
‎Nu te-ai săturat de chestiile obositoare?
‎Anticiparea muncii grele e epuizantă.
‎- Da. ‎- Iar execuția…
‎Îmi plac perioadele bune, grele,
‎atâta timp cât simți ‎că există o direcție bună,
‎iar oamenii se înțeleg ‎și se respectă. E fantastic.
‎Fantastic.
‎Dar ce ai descris acolo ‎e aproape imposibil în viața reală.
‎- Un scop ordonat. ‎- Da.
‎Da, noi îi spunem
‎„50 de maimuțe ‎care fut o minge de fotbal”.
‎- Bună! ‎- Și…
‎Îmi pare rău! Ce?
‎Știi ce? ‎Ai vreun animal care trebuie muls?
‎Putem încerca cu caprele, ‎dar nu mi s-ar părea plăcut.
‎- Uite. ‎- Chiar în fața ta e Cutie Boots.
‎E abandonată.
‎De unde provin?
‎Un adăpost.
‎După cum știi, au dunga orizontală…
‎- Fanta orizontală. Nebunie. ‎- Irisul nu e rotund.
‎- E orizontal. ‎- Da.
‎Dar mecanismul vederii ‎este, în esență, la fel,
‎dar de ce e diferit?
‎Nu știu.
‎- Astea sunt frumoase. ‎- Da.
‎Sfântă vacă! La propriu, sfântă vacă.
‎Îl pun aici.
‎- Da. ‎- Da.
‎Mersi că mimezi ajutatul.
‎- Vezi chestia asta ca o balegă? ‎- Da, ce e?
‎Voiam să te întreb dacă ai idee ce e.
‎Nu știu dacă e exploziv plastic
‎sau un fel de…
‎gel exploziv.
‎Haideți, băieți.
‎Dar zona e puternic minată.
‎De fapt, ca să nu-l calci și să explodeze,
‎pun un reper aici.
‎Sunt vaci Galloway. Le zicem Oreo.
‎- Care e originea acestei rase? ‎- Scoțiană.
‎Sunt vaci de carne.
‎Astea nu sunt de lapte.
‎- Sunt… ‎- Nu știu sigur.
‎Am putea să…
‎Să ne apropiem de ele?
‎Da, sigur. Haide.
‎Stai așa!
‎Sunt frumoase, să știi. Mai cresc?
‎Sunt îndeajuns de mari.
‎Cât au? 350 kg? 450 kg?
‎- Pe acolo. ‎- Da. Jumătate de tonă.
‎E mult mai bine ‎decât mi-am imaginat aseară.
‎Nu știi cât mă bucur.
‎Nu mă călca în picioare.
‎Vești triste din Malibu astăzi.
‎- Starul Robert Downey Jr… ‎- Cine ia banii?
‎N-o să permit să pățești ceva, Dave.
‎Știi, și eu simt la fel.
‎Tu ai toată viața înainte.
‎- Mersi. ‎- Eu am 100 de ani.
‎M-aș arunca în fața lor.
‎- Nu. Pe el l-aș arunca… ‎- Te distrezi?
‎Pe el l-aș arunca… Hai să ne retragem.
‎Cum le-ai adus din Scoția?
‎Mi se arată poze și mi se zice: ‎„Ce crezi?”.
‎Iar eu: „Doar pe astea le ai?
‎Arată-mi și altele”.
‎Un fel de casting.
‎„Ăștia doi sunt frate și soră.”
‎„Dar porcii nu sunt frate și soră?
‎Cutie Boots. ‎Celălalt porc cum se numește?”
‎Pops (Tataie).
‎Pops.
‎- Îl cheamă Pops. ‎- Pops and Cutie Boots.
‎Flash, Trigger și Memo.
‎Te întrerup puțin.
‎Le-am spus greșit?
‎Nu sunt fermier, nu?
‎Scuze, scumpo.
‎Bine. Apoi am văzut ‎Zero barat,
‎M-a omorât,
‎fiindcă am un fiu de 16 ani, ‎mai mic decât personajul tău,
‎care, totuși,
‎merge înspre adolescență ‎și mai departe…
‎- E al naibii de înfricoșător. ‎- Da.
‎L-am revăzut și eu de curând
‎și mi se pare potrivit vremurilor, ‎dar cred că ai dreptate.
‎E o poveste-avertisment
‎despre ceea ce fac oamenii ‎ca să se adapteze.
‎Iar regizorul, Marek Kanievska…
‎A fost excepțional.
‎Un tip excepțional.
‎La repetiții ne spunea…
‎„Vreau să mergi ‎și să-l bagi pe Andrew McCarthy în belea.”
‎Zic: „Nicio problemă”.
‎El: „Bun. E important.
‎Vreau să vină poliția.
‎Vreau să vorbească cu polițiștii ‎ca să nu te ia la secție”.
‎Iar eu: „Da, o să fie floare la ureche”.
‎Zice: „Vreau ca Andrew
‎să se simtă răspunzător pentru viața ta”.
‎- Ce? ‎- Eu am zis: „Bine”.
‎Apoi vine McCarthy și zice: ‎„Marek are idei de nebun.
‎N-ai vrea să nu mai mergi ‎pe mijlocul bulevardului Santa Monica
‎ca să nu vină poliția ‎și să te creadă nebun sau beat?”
‎Eu zic: „Nu.”
‎Deși eram deja puțin în elementul meu,
‎odată cu depravarea și excesele ‎reprezentate în acel film,
‎trebuia să afișez masca ‎celui mai prost scenariu
‎și să mă exprim puțin prin asta.
‎Care a fost pasul ratat
‎care te-a făcut să supra-experimentezi, ‎să faci excese sau să te răsfeți?
‎În primul rând, ‎cred că ține mereu de cultură, știi?
‎Și…
‎Așa cum AMA definește ‎alcoolismul sau dependența,
‎ca boli ale creierului,
‎boli ale creierului care…
‎Oamenii nu vor vindecarea ‎atunci când au ocazia.
‎E o chestie foarte vicleană.
‎Dar, în privința punctului de cotitură, ‎nu știu…
‎Erai, relativ vorbind, un copil ‎când lucrurile au devenit serioase.
‎- Da. ‎- Și nu…
‎N-am altă experiență în afară de a mea.
‎Am fost alcoolic, dar…
‎Sunt multe…
‎- Ai fost alcoolic? ‎- Da.
‎Da.
‎Doamne! O să revăd secvența ‎și o să spun că am aflat ceva.
‎Dar…
‎Când erai cel mai jos, în anumite momente…
‎Am stabilit o cronologie mai inexactă,
‎dar necazurile ‎par să se fi întins din 1996…
‎- Da. ‎- Până în 2004.
‎- Corect. ‎- Acum…
‎Vom presupune…
‎deoarece dovezile nu existau atunci,
‎-…că a fost ceva înainte… ‎- Exact. O pre-poveste.
‎Da. Și mi-am zis:
‎„A continuat s-o facă, ‎a continuat să muncească.”
‎A fost distractiv să faci asta?
‎Nu.
‎Pare interesant, nu?
‎Da, aproximativ…
‎De la prima partidă de sex, ‎prima țigară, primul drog etc.
‎De la 8 la 38 de ani,
‎a fost o nebunie…
‎Pentru generația mea…
‎- De la opt la 38? ‎- Da, de la opt la 38.
‎- Opt la 38? ‎- Așa am zis.
‎Asta e situația aia clasică în care…
‎tu și tatăl tău fumați marijuana?
‎Da, știi…
‎cultural vorbind,
‎întregul ecosistem ‎în care ne aflam însemna:
‎„Dacă ei spun că nu e voie, ‎noi dublăm miza.”
‎Fiindcă era o perioadă când…
‎nu e niciun mister, ‎istoria tindea să se repete.
‎Neîncrederea în mașinațiunile guvernului
‎și în societate, bogații și săracii…
‎Asta a fost cultura în care am crescut.
‎Dacă ar exista un festival de film ‎numit Robert Downey Jr…
‎Da.
‎lucru care…
‎- Care… ‎-…e o idee proastă.
‎Ai putea spune, tu sau altcineva:
‎„Pun pariu că va avea probleme.”
‎În filmul ăsta ‎pare că nu are probleme.”
‎- Da. ‎- „Aici…”
‎E ceva evident? Sau ai încerca
‎ori n-ai face-o atunci când lucrezi?
‎Bine. Am făcut o singură schimbare de gen
‎căruia eu îi spun cea mai relaxată ‎prestație din istorie,
‎filmul ‎Vacanță cu familia‎, ‎făcut alături de Jodie Foster.
‎Mă critica mult și zicea:
‎„Se pare c-ai scăpat basma curată.
‎Eu n-aș repeta experiența, ‎pentru că suntem un grup milos.”
‎Iar eu: „N-a fost o scenă grozavă?”
‎Ea: „Da, ești grozav.
‎Merge grozav”.
‎Apoi, când eram închis la penitenciar, ‎mi-a trimis o scrisoare:
‎„Uite ce voiam să spun cu «Merge grozav».”
‎Știi, dar…
‎Erai naibii la închisoare,
‎dar ce reprezintă pentru tine acum ‎acea perioadă?
‎- Nu vreau detalii despre pârnaie. ‎- Ești sigur?
‎- Am trecut și eu prin belele. ‎- Da.
‎Cei care se duc și luptă în alte țări, ‎apoi vin acasă
‎-…cu sechele. ‎- Sută la sută.
‎Deci e de presupus că, în cel mai rău caz, ‎rămâi cu asta toată viața.
‎În primul rând, ‎nu m-am gândit când eram mic…
‎Să-mi fi spus cineva: ‎„Ascultă, o să-ți placă.
‎Iată cum îți vei trăi viața.”
‎Aș fi urlat.
‎Dar știam…
‎Și acest judecător Mira…
‎Știam că mă joc cu un tip
‎care nu glumea ‎cu faptul că o sentință cu suspendare
‎însemna că dacă ești cuminte ‎nu te vor închide,
‎iar odată ce sentința cu suspendare ‎nu mai e cu suspendare,
‎o sfeclești ‎și trebuie să faci pârnaie.
‎Și cred că a fost ‎un fel de evoluție întreruptă
‎de a nu crede că repercusiunile…
‎Credeam că mă furișez și scap, știi?
‎Așa că am revăzut unele filme,
‎cum ar fi ‎Din nou la școală, ‎cu Rodney Dangerfield.
‎Era o scenă sau două ‎de care îmi amintesc
‎în care nu eram mangă la filmări.
‎Fusesem trezit, la propriu, dintr-o comă,
‎și pus să trag o scenă de cinci pagini.
‎Și atunci, când eram copil,
‎făceam asta,
‎dar filmam și ‎Saturday Night Live.
‎O poți numi „distracție”, ‎dar era destul de stresant.
‎Vorbim de cocaină?
‎- Da. ‎- Despre alte substanțe?
‎- Da… ‎- Heroină?
‎Da. Îmi place mult să și beau.
‎Vreau să văd dacă avem ceva în comun.
‎Uneori, ‎dacă zburam de la o coastă la alta,
‎și echipajul mă recunoștea,
‎îmi dădeau un întreg…
‎un mic raft de sticluțe ‎doar pentru mine.
‎Și eu am pățit la fel.
‎Mă întorceam de la un club din Denver.
‎În avion, m-au recunoscut.
‎Mi-au dat sticla de un litru ‎de la galerie…
‎Vă servim cu zâmbetul pe buze. Doamne!
‎Însă…
‎dacă ceea ce am citit este corect,
‎ai vorbit cu mama ta când erai foarte jos.
‎Da.
‎Și te-ai oprit.
‎Și presupun că au fost niște dezintoxicări ‎pe ici, pe colo.
‎Sigur.
‎Ador dezintoxicarea.
‎- Dar nu… ‎- E ca o pauză de odihnă.
‎N-a durat mult, nu?
‎Eu cred că durează atât cât durează…
‎Știu multă lume în prezent…
‎Și ghici ce?
‎Dependența, alcoolismul
‎prosperă la fel de mult și astăzi.
‎Și îi vezi la o anumită vârstă
‎cum încep să intre în faza de negare,
‎apoi urmările, procesele în instanță,
‎apoi asta și asta.
‎Mă face să reflectez la adevăratul înțeles ‎și la schimbarea oamenilor
‎și la cât e noroc ‎și la cât de mult se dezvoltă de aici
‎o psihologie morală bună.
‎Pentru că îți făceai rolul, apoi urma:
‎„Ne-am încheiat prestația.
‎- Acum e momentul nostru”. ‎- Da.
‎Iar timpul petrecut în comunitate însemna:
‎„Să luăm sticla, s-o facem.”
‎Trebuie să fim răsplătiți ‎pentru ce am făcut.
‎Scuze că te întrerup.
‎- Nu, te rog. ‎- Uită-te la monitor.
‎ARANJEAZĂ-ȚI PĂRUL
‎Vrei să-ți netezesc părul la ceafă?
‎Vrei? Nu am idee ce vor de la mine.
‎Doamne! Ai dreptate. Stai.
‎- Cu cafea sau apă? ‎- Orice e nevoie.
‎M-am săturat să fiu…
‎Mulțumesc.
‎Mulțumesc mult.
‎Fii binecuvântat!
‎Din experiența mea, îmi amintesc…
‎La nouă sau zece ani am băut prima dată.
‎Tata mi-a zis…
‎Era Crăciunul, iar el bea scotch cu apă.
‎„Vrei?” „Sigur, vreau să încerc.” ‎Și a fost „bum”.
‎N-am zis „Nu”.
‎A fost: „Sfinte Sisoe!”
‎Și am continuat să beau și…
‎Nu că i-ar păsa cuiva, ‎dar îmi place să vorbesc despre mine.
‎Da. Sunt informații noi.
‎Mă duceam la consult
‎și doctorul zicea: ‎„Iisuse, ai ficatul cam umflat”.
‎Mă întreba: „Bei?”
‎Iar eu: „O bere din când în când”.
‎Dar nu era adevărat. ‎Eram beat în fiecare zi.
‎Când am ajuns la 34 de ani ‎și am încercat cu televiziunea,
‎am realizat că singurul mod ‎în care puteam da greș
‎era să las alcoolul să-mi conducă viața.
‎Bum! Asta a fost tot.
‎N-am mai băut deloc de atunci…
‎Mulțumesc mult.
‎Asta dă culoare înțelegerii mele asupra ta
‎fiindcă, pe vremuri, aș fi zis: ‎„De ce te uiți așa serios la mine?
‎Poate că cineva îi palpează ficatul ‎și zice că e OK.”
‎- Nu… ‎- Doamne!
‎Sunt foarte recunoscător ‎că nu mă poate controla,
‎la bine și la rău,
‎și atât de recunoscător ‎că n-am făcut rău nimănui pe-atunci.
‎Absolut, omule.
‎Aveți hrană pentru Dave?
‎- Doamne! E fantastic. ‎ - O să fie…
‎- Biata de ea. ‎- Da.
‎Apropo, am obiceiul să prepar ‎niște cocktailuri Arnold Palmers
‎oaspeților mei, iar tu și lucrezi.
‎- Vin acum. ‎- Nici n-am transpirat.
‎Grozav. O vei face.
‎Asta îl face pe Jack Hanna ‎să pară un fraier, nu?
‎Poftim, amice! Mănâncă.
‎Dacă ar trebui să fac asta toată ziua…
‎Sunt lucruri și mai rele.
‎Deci…
‎Ne aflăm în țarcul porcilor,
‎unde mă ocup de…
‎Știți voi.
‎- Mulțumesc. ‎- Poftim, Cedro.
‎Mersi! Cum merge, Dave?
‎Bine.
‎Ce…
‎OK.
‎Începe runda doi?
‎Doamne! Îmi pare rău.
‎Vrei să…
‎- Ai făcut asta vreodată, Robert? ‎- Nu.
‎Dar știi ce? M-ai inspirat.
‎S-ar putea să interacționez mai direct ‎la îngrijirea animalelor.
‎Privește!
‎- La naiba! Bună treabă! ‎- Da.
‎Nu mă joc, amice.
‎- E ca o meditație, nu-i așa? ‎- Da.
‎Tăiat lemne, adus apă, știi?
‎Îmi împărtășesc înțelepciunea spirituală.
‎Cine face asta în locul meu?
‎Vine Conan O'Brien săptămâna viitoare?
‎Uite! Cine mai face asta?
‎Nimeni.
‎Crezi că Ellen o să vină și…
‎Nu. Îi pune pe angajați.
‎Ai zis ceva de copiii tăi.
‎Cum ești ca părinte? ‎Tu și soția cu copiii?
‎Nu prea am un cuvânt de spus ‎în domeniul ăsta.
‎Eu doar apar.
‎Sunt ca un șofer de limuzină din anii '80.
‎„Să vii la opt, cum ți s-a zis.”
‎Iată o întrebare care ți se pune des. ‎Copiilor tăi le place să te vadă în filme?
‎Da, așa cred.
‎În general, ‎au un interes efemer în persoana mea.
‎Interes efemer.
‎Dar pot spune și că…
‎Exton, băiatul nostru, ‎are o figurină cu Omul de Fier.
‎Proastă și ieftină. ‎Ar trebui să-i iau alta.
‎Capul Omului de Fier lângă pat, ‎iar eu zic:
‎„Îl are pentru că îl place? ‎E mai bun decât Hawkeye?
‎Cred că-l place pe Hawkeye.
‎Vrea să-mi spună
‎că sunt încă acolo, ‎în topul primilor zece supereroi?”
‎Știi cum e.
‎Când…
‎chestia aia se prinde de capul tău
‎e într-adevăr acolo sau nu?
‎- Excelentă întrebare. ‎- Fiindcă…
‎La început, totul a fost acolo.
‎Voiau să cheltuiască cât mai puțin
‎pentru efecte pe calculator.
‎Îmi amintesc că îmi puneam casca
‎și turnam o scenă, ‎eu îmbrăcat în costum întreg,
‎iar ei ziceau: ‎„Robert, aterizezi pe un acoperiș.
‎Când spunem «motor»,
‎sari ca și cum ai ateriza ‎și mergi înainte.”
‎Mi-am pus casca,
‎s-a închis și n-am mai văzut nimic,
‎apoi s-au aprins niște leduri.
‎Arătam ca în ‎Candidatul altora.
‎Eram complet orb.
‎La ultimul film din ‎Răzbunătorii, ‎au zis:
‎„Robert, nu-ți pui…?”
‎„Casca? Nu”.
‎„Ba da.” „Ba nu.”
‎„Puneți două puncte ‎și le pictați mai târziu.”
‎- O facem la tine acasă. ‎- Da.
‎Te-am întrebat despre benzile desenate ‎din copilărie?
‎Supereroi Marvel când erai copil?
‎Toate.
‎Archie Comics, Sgt. Rock, Spider-Man, ‎Iron Man, Fantastic Four, X-Men.
‎- Toate alea. ‎- Deci…
‎Nu era ceva nou pentru tine.
‎Nu chiar.
‎Genul fusese deja abandonat
‎de vreo două ori, știi?
‎Părea un gen ‎care își dorea mai multe picioare…
‎Tu l-ai schimbat…
‎L-ai umanizat ‎într-un mod foarte distractiv.
‎Bine.
‎Nu credeți? Acum…
‎Uite despre ce vorbeam mai devreme.
‎La sfârșitul primului film,
‎ai schimbat scenariul ‎la conferința de presă.
‎Am înțeles corect?
‎Eu și Jon l-am schimbat ‎la fiecare 45 de secunde.
‎- Jon Favreau? ‎- Da.
‎Știam că vom încerca „Sunt Omul de Fier.”
‎Că nu vrem să aibă „identitate secretă”.
‎Și, în acest moment…
‎Nimeni nu știe, nici măcar eu, ‎a cui idee a fost.
‎A fost a lui Jon, ‎ca să nu fiu sunat mai târziu.
‎Da. Povestea e bună.
‎Eu spun că a a fost ideea ta,
‎deoarece, în situația dată,
‎era o producție ‎de trei sute de milioane de dolari
‎care se face într-un fel, iar tu zici: ‎„Facem altfel”.
‎Și îmi place asta.
‎Și chiar dacă e, probabil, adevărat, ‎felicitări.
‎Da.
‎Acum lucrezi la vreun film? Mai e un film?
‎O să mai apari în benzile desenate Marvel?
‎- S-a închis capitolul ăsta? ‎- Nu.
‎- Vei face altceva? ‎- Cred că l-am închis.
‎Poți să faci un anumit film,
‎bine scris și închegat,
‎bine regizat, simplu, pentru un milion?
‎Ai face asta azi?
‎- Cinci sute de mii? ‎- Un milion e greu.
‎Dar să nu joci tu. Nu.
‎Ăsta e bugetul meu pentru curățenie.
‎Nu…
‎Sincer să fiu, astăzi, ‎mai mult ca oricând,
‎poți face orice proiect cu orice buget.
‎- Dar să fie extraordinar. ‎- Da.
‎Fiindcă, în ziua de azi, ‎ceea ce mă atrage este:
‎„E o abordare nouă și faină”
‎sau „Fata e un regizor fantastic. ‎Abia aștept să văd ce va face.”
‎Lucrezi la un film?
‎Ce vei face? Cred că…
‎- Ce va face mai departe? ‎- Da.
‎Iată întrebarea unui tâmpit:
‎„Dacă nu mai ești Omul de Fier, ‎ce vei fi?”
‎Ce faci dacă nu mai ești Omul de Fier?
‎Păi…
‎Îmi pun și eu aceeași întrebare.
‎Sunt la un fel de odihnă forțată,
‎unde ascult de alții
‎și încerc să mă pun la curent ‎cu ce fac ceilalți
‎și…
‎Adică, bănuiesc că aș putea face ‎aproape orice aș vrea.
‎Știu…
‎Am văzut un serial cu tine, ‎produs de tine,
‎despre inteligența artificială.
‎- Da. ‎- Sub auspiciile…
‎- Amprenta verde. ‎- Coaliția Amprentei.
‎A fost mai mult…
‎Am terminat contractul cu Marvel
‎și am stat lângă dispozitive ‎de inteligență artificială
‎în munca mea vreme de peste zece ani,
‎apoi YouTube ne-a întrebat
‎dacă ne-ar interesa ‎să facem acest serial și l-am făcut.
‎Mi s-a părut grozav, ‎pentru că a fost foarte educativ.
‎Coaliția Amprentei ‎e un lucru complet diferit
‎de care mă ocup mult.
‎Ce e Coaliția Amprentei? ‎Are un profil ecologic?
‎Da. O parte din ea e o fundație
‎care finanțează organizații non-profit ‎care fac chestii ecologice.
‎Mai e partea ‎care îmi va lua cel mai mult timp.
‎Un fel de companie media,
‎unde aș vrea să intervievez ‎oameni care deschid drumuri
‎ce ajută la curățarea planetei.
‎Și avem grijă de mediu.
‎Când spui grijă…
‎Da.
‎Poți prelungi aceste aplauze la nesfârșit?
‎Așa voi convinge unii investitori.
‎Vom folosi inteligența artificială.
‎Eu sunt foarte pesimist.
‎Cred că…
‎încercăm să oprim ‎ceea ce e deja de neoprit.
‎Cred că adaptabilitatea ‎rămâne singura speranță. Tu?
‎Se spune că definiția optimistului ‎este „cel care vede viitorul nesigur”.
‎Poftim! Da.
‎Iar un pesimist are mereu dreptate, ‎dar nu obține satisfacție.
‎Deci, adaptabilitate, bineînțeles,
‎dar e la fel de ușor
‎să aduci oamenii împreună ‎și să poarte discuții adevărate
‎despre folosirea tehnologiei ‎și IA într-un mod
‎care poate avea un efect cuantic.
‎Dar ai dreptate, ‎trebuie să fim mai adaptivi
‎și să devenim mai sinergici.
‎Am vorbit cu un bun prieten al meu, ‎un tip pe care-l știu de 45 de ani.
‎Bine.
‎E actor și a lucrat cu tine.
‎Îl cheamă Tim Thomerson.
‎Tim Thomerson, ‎comedianul nebun de talentat.
‎- Da. ‎- Îl cunosc bine.
‎L-am întrebat: ‎„Cum e să lucrezi cu Robert Downey Jr.?”
‎- Iată ce a spus. ‎- Bine.
‎„De treabă, ușor de lucrat cu el,
‎generos și amuzant.
‎Fără rahaturi actoricești.”
‎Asta-mi va scrie pe piatra de mormânt, nu?
‎Îți mulțumesc pentru timpul acordat.
‎Omule, a fost o plăcere.
‎Ca ființă umană, am un mare respect ‎pentru realizările tale ca ființă umană.
‎Frate! Mersi.
‎Robert Downey Jr., doamnelor și domnilor.
‎Da.
‎Mulțumesc mult.
‎- Nu e rău, nu? ‎- Da!
‎Da!
‎Subtitrarea: Dan Butuza