Jason?
Jason!
Prezența lasă de dorit puțin.
- Mă bucur să te văd. - Și eu.
Puține lucruri se compară cu un stadion de baseball de primă ligă.
Da, e mișto! Eu sunt împătimit. Vin la multe meciuri ale echipei Dodgers.
- Ai jucat? - Am jucat, dar deloc bine.
Cred că am deținut recordul pentru eliminări, dar eu râdeam.
Ia să vedem!
- O să încerc să lovesc mingile. - Eu fac figură frumoasă.
- Să te vedem! - Ești gata?
Bine. Primele sunt de probă.
Nu.
Ryan, las-o mai moale, omule!
De asta sunt responsabil de teren.
- Dave, te pricepi! - Frate!
- Fiecare american ar trebui să facă asta. - Corect.
Încă una și gata!
- Ești prea aproape. - Era să mă lovească.
- Ceartă-l, Dave! - Era inevitabil.
- Te-a durut puțin? - Da. Vreau să zic ceva.
- N-ai părut afectat. - Știu.
Nu știu de ce, dar chiar mi-a plăcut. Ce înseamnă asta?
URMĂTORUL MEU INVITAT NU ARE NEVOIE DE PREZENTARE – CU DAVID LETTERMAN
Mulțumesc! Gata!
Sunteți foarte amabili!
Mulțumesc! Gata!
Nu vi se pare jenant că 12 oameni s-au ridicat în picioare,
iar voi, restul, cu excepția celor care nu puteți,
n-ați simțit nevoia să faceți la fel?
Sunteți amabili!
Cu voi am terminat! Puteți pleca acasă.
Zău așa! Nu! E prea…
Glumesc. Vă tachinez.
Mulțumesc, doamnelor și domnilor!
O să fie genial!
Sunteți norocoși că sunteți aici. Persoana invitată e…
Apropo, știți cine e invitatul?
Credeam că e secret.
Îl cunosc de multă vreme.
Am avut o emisiune de televiziune, și, periodic, era invitatul meu acolo.
Când venea la emisiune, pentru mine, era un invitat oarecare.
Multă vreme, am crezut că era puștiul din Las' pe Beaver!
S-a dovedit că nu era adevărat.
Ulterior, am început să-l cunosc
și să-l respect pentru ce face.
E un actor foarte talentat,
regizor, scenarist, povestitor
și, mai important,
e un om minunat.
Doamnelor și domnilor, Jason Bateman!
Mulțumesc!
Salut! Ce mai faci?
- Salut! - Mă bucur să te văd! Mersi!
- Unde mă așez? - Acolo.
Bună!
- Mulțumim! - Bună!
- Cum îți merge? - Bine.
Nu știam că… Te priveam când făceai prezentarea…
Ne putem așeza.
Cum credeți că mă simt?
De ce? Ce am…
Nu, meriți asta.
Îi vezi pe acei patru oameni pestriți?
Doar ei m-au aplaudat în picioare.
E un loc fascinant pentru un astfel de interviu.
Publicul e suficient. Locul e comod, are o istorie colorată.
- Ai mai fost aici? - Nu. Locuiesc în Los Angeles din 1976.
Habar n-aveam de partea asta a orașului, darămite…
- Ai scos un preț bun, Dave? - Glumești?
Ai fost regizor. Știi cum funcționează.
- E o locație mișto. - E foarte mișto.
- Suntem în Highland Park. - Da.
E foarte mișto.
Desigur, cunosc cartierul Highland Park. E aproape de dragul meu stadion Dodger.
Publicul aplaudă locația.
Îmi place!
- Soția și fiica mea sunt acolo. - Unde?
- Maple, 13 ani, și Amanda. - Bună! Încântat de cunoștință!
Jason, îți mulțumesc nespus că ai venit.
Am fost fascinat de asta aproape toată viața.
De copilul-vedetă.
Nu știu cum se întâmplă asta.
Eu am un fiu, dar n-a intrat în lumea…
Cum se întâmplă?
Tu și sora ta ați devenit cunoscuți.
Ea e cu doi ani mai mare. Corect?
- Cu trei ani. Justine. - Justine.
Cum ajungi copil-vedetă?
Pe scurt, aveam un vecin care era actor și prieten cu tata.
Eram cu tata în fața casei și spălam mașina.
Vecinul se ducea la un casting. Mi-a zis: „Pari plictisit. Vii cu mine?”
- Am zis da. - Câți ani aveai?
- Aveam zece ani. - Zece.
Și deja eram exploatat.
Mi-a zis: „Învață replicile, intră acolo și dă impresia că știi ce faci!
Spune-le: «Ce? Nu sunt pe listă? Sigur e o greșeală. Sunt aici pentru…»”
Și am primit rolul.
Când am ajuns acasă, tata ștergea mașina cu cârpa.
I-am spus: „Am primit rolul!”
Mi-a răspuns: „E incredibil!”
I-am spus: „Îmi faci niște poze?
Le trimitem unei agenții. Poate găsim un agent.”
Pentru că tata era scriitor, regizor, producător.
Încă este.
Și, în loc să mă ducă în parc ca să batem mingea, mă ducea la film.
- Și mama ta a e în showbiz? - Ea a fost stewardesă la Pan Am.
Călătorea în toată lumea. Două săptămâni lucra, două era acasă.
Petreceam mult timp cu tata cât ea era plecată.
- Familia ta e din Rye, New York? - Da, m-am născut în Rye.
Am locuit acolo până la 2 ani.
În Boston, până la 4 ani, în Salt Lake, până la 7 ani și, în LA, din '76.
De ce v-ați mutat din Boston în Salt Lake?
În mare parte, încercau să scape de lege.
Tata lucra în post-producție în toată țara.
Conducea un laborator sau un studio de montaj
și căuta să lucreze ca regizor și scenarist.
Am avut mare noroc să apar în reclame la început.
Am apărut în câteva.
Cu gust delicios de miere!
Justine a văzut că făceam bani și și-a luat și ea un agent.
Despre câți bani vorbim? Eu livram ziare la vârsta aia.
Știu cât câștigam eu. Tu cât câștigai?
Eu câștigam mai bine.
Pe atunci, dacă apăreai într-o reclamă națională,
de exemplu, pentru Pepsi sau Honey Nut Cheerios,
puteai să câștigi 30.000 de dolari
după ce era difuzată timp de trei sau patru luni.
Dacă apari în câteva reclame, agentul prinde încredere în tine.
„Hai să vedem dacă reușești să joci într-un serial de comedie!”
- În căutarea succesului. - Da.
Am jucat în seriale, alături de Ricky și mulți alții.
Mi-a plăcut să lucrez în televiziune, cu multe camere și în fața unui public.
Rick, fără îndoială, ești
cel mai direct, integru, rigid, și dezgustător de serios prieten.
Eu și Ricky Schroeder ne urcam pe decoruri.
Studiourile au niște scânduri sus
pe care se poate merge sau monta lumini, lanțuri sau echipament de sunet.
Sunt la 18 metri înălțime față de scenă.
Ne urcam acolo înainte să între publicul în studio.
Ne-am cumpărat niște aruncătoare de bobițe din alamă.
Din alamă?
- Pentru profesioniști. - Da, nu ne jucam.
Luam cu noi pagini rupte din scenariu, mestecam bucățele de hârtie
și aruncam biluțele spre publicul care lua loc în studio.
- Spre public! - Eram monștri.
- Da. - E minunat.
Filmam la Studiourile Universal.
Ne deplasam cu bicicletele pentru că trebuia să facem sport.
Și prindeam din urmă tramvaiele,
ne agățam de ele ca să nu pedalăm
și ne lăsam trași până la Lacul Fălci.
Ne duceam la lac, ne suflecam pantalonii și intram în apă după caras auriu.
Lacul Fălci e plin cu caras.
Vatmanii vedeau doi puști de 13 ani care se bălăceau pe acolo.
Lacul Fălci e atât de adânc.
I-au contactat pe părinții noștri.
„Motivele sunt irelevante. Încercăm să speriem oamenii.
Dar, când vezi doi puștani în apa până la genunchi prinzând pește,
se strică totul, pentru că noi avem un rechin acolo.”
Așa că am renunțat la asta.
Pe măsură ce aveai mai mult succes, te bucurai de asta?
Mă bucuram de asta mult. Mă credeam fantastic.
Mă credeam cel mai tare copil.
Am discutat ieri că am apărut la Johnny Carson.
Ai fost la The Tonight Show la 15 ani.
Jason, îți datorez scuze.
Ți-am zis Joseph de două ori. Nu știu de ce.
E în regulă, Jack.
E minunat. El era atât de amabil!
Ai crede că o vedetă consacrată, în vârstă de 50 de ani,
- …ar fi răutăcioasă. - Eram relaxat.
Era amabil și primitor.
Nu trebuia să fiu atât de relaxat.
Aveai 15 ani. Zău așa!
Oricum, mi s-a părut admirabil,
dar, uitându-mă la imagini vechi, și pe mine mă face să tresar.
Nu doar cu tine, ci și cu alții.
Tu ai…
Îi auzim adesea pe copiii actori povestind despre experiențe neplăcute.
Tu ai avut parte de asta?
Da.
Cred…
Știu că mă credeam fantastic
și că păream obraznic uneori.
Totuși, nu eram la fel de obraznic pe cât erau alții.
Cine?
Dacă aveam altceva în pahar…
Nu voi pomeni nume,
dar am lucrat cu un tip
de la care am înțeles ce nu trebuie să fac
și cum să mă port acum pe platourile de filmare,
când am norocul de a regiza sau…
Cum îl chema pe tip? Ricky și mai cum?
Nu te aud bine, Dave. Treci prin canion?
- Alo? Te sun mai târziu. Nu te aud. - „Treci prin canion?” Bine, ne auzim!
Simți că ai ratat ceva în copilărie?
Răspund eu în locul tău.
Făceai ce-ți plăcea, așa că nu cred că ți-a lipsit ceva.
N-am avut parte de multă joacă,
pentru că am lucrat fără oprire de la zece ani.
Așa că n-am apucat să mă joc,
dar am recuperat asta, Dave, când eram superficial, la 20 de ani.
Bine, deci la 20 de ani.
Știu la ce te referi.
Ce te-a împins să faci asta? Ai încercat substanțe interzise.
- Nu e nimic amuzant. - Nu, dar poate fi.
Pot să-ți fac rost de ceva care te face să râzi.
Setea de normalitate m-a împins să fac asta.
Mă întorceam la școală la sfârșitul sezonului de televiziune
și îmi petreceam timpul cu colegii de liceu.
Ce făceau liceenii? Se distrau în weekenduri.
Așa că m-am apucat de asta. M-am gândit că meritam, la cât munceam.
Până la 30 de ani, recuperasem tot.
A fost o pauză de mai mulți ani?
A fost un deceniu de distracție.
Munca ta a avut de suferit?
- Cu siguranță, Dave. - Da.
Dar încă lucram puțin, cât să mă țin pe linia de plutire.
Ai avut probleme mari, ca Robert Downey Jr.?
El a fost pe marginea prăpastiei de multe ori.
S-a trezit singur, s-a redresat, și acum e fericit și are succes.
Știu.
Momentul când am ajuns eu la pământ nu e o poveste amuzantă.
A fost cum am spus mai devreme. Eu recuperam din tinerețe.
Amanda m-a ajutat mult și mi-a spus:
„Amice, știu că începi să te calmezi acum și că vei renunța complet în câțiva ani.
Dar ce-ar fi s-o faci acum?
Termină cu asta!”
Ce impresie ai lăsat în Hollywood și în showbiz?
Lumea spunea: „Să n-auzim de Jason Bateman!”
Sau: „Așteptăm vești.”
- Așa a fost. A fost o perioadă grea. - Prima variantă?
- Asta a fost viața ta multă vreme. - Da.
- N-am făcut facultatea. N-aveam ce face. - Regreți că n-ai făcut facultatea?
Doar pentru că acum sunt curios. Nu eram atunci.
Tot conceptul de școală voluntară n-avea nicio logică.
Nu aveai timp din cauza carierei?
Erai prea ocupat să mergi la facultate sau…
Lucram la filmul demn de Oscar Un alt vârcolac adolescent…
Aș vrea să schimb niște cursuri.
Făceam asta chiar în ultimul an de liceu.
Filmam când se dădeau examene la școală
și n-am avut timp să dau două dintre cele patru examene.
Nu mi-am luat diploma de liceu.
Deci, n-ai absolvit liceul?
Nu.
- Vai de mine! - Da.
Până acum, ne limitaserăm la invitați absolvenți de liceu.
Da.
Așa e.
- Ai locuit aici, nu? - Da, veneam des la meciuri.
Când ai locuit aici? De ce?
M-am mutat aici în '75 pentru că voiam să fiu scenarist,
dar voiam să mă angajez la The Tonight Show.
După ce obținusem succesul în televiziune,
eu și prietenul meu, Tom Dreesen, ne-am așezat în spatele băncii.
La momentul acela, Kirk Gibson juca pentru Dodgers
și a lovit un home run cu piciorul rupt.
- Eram aici în seara aia. - Serios?
În spatele bazei de start. A fost o nebunie. Incredibil!
Ca lovitura lui Freddie Freeman de anul ăsta…
Îmi amintesc că stăteam în pat și am izbucnit în râs.
Desigur, că așa e în baseball!
Eu săream de bucurie ca la un concurs de frumusețe.
- A fost incredibil. - Ia să vedem!
- Hei! - Gata! Oprește-te!
- Eviți să te sufoci cu panglica. - Ajunge!
Noi eram acolo. Kirk Gibson a intrat în prima repriză.
Cred că a fost al treilea, nu al patrulea.
Aveau deja două ratări.
A venit rândul lui și a trimis mingea în aer.
Îți dădea impresia că ieșea din atmosferă
și că începea să strălucească.
- Reintra în atmosferă. - Da. Incredibil!
Se încheiase jocul.
Iar Kirk, întorcându-se spre bancă,
și-a trântit bâta de furie.
Un puști din public i-a zis: „Îți iei revanșa data viitoare, Kirk!”
Și Kirk i-a zis: „Mai taci, nenorocitule!”
Ce frumos!
Să vorbim despre Situație de criză! Viața ta are multe fațete.
Mie mi-a plăcut mult Situație de criză.
PORUMBEL MORT NU-L MÂNCAȚI!
Nu știu la ce mă așteptam.
Nu mă mai săturam să-l urmăresc.
A fost un serial foarte bun.
Mulți profesioniști au lucrat la el.
În primul rând, Mitch Hurwitz. Da.
Mitch Hurwitz e cel care l-a creat.
El a scris scenariul și a coordonat totul.
E un tip remarcabil de inteligent
și cu un simț al umorului sofisticat.
Câte sezoane au rulat la Fox? Mai multe, nu?
Cred că a rulat doi ani și jumătate.
- Avea rating bun? - Nu, Dave.
- Nu? - Nu.
Pentru că se vorbea numai despre Situație de criză.
Cred că cei de pe coaste îl urmăreau.
Cei din centrul țării nu-l urmăreau.
Cei din centrul țării nu contează.
Asta e fază de pus în promo!
- Vorbele favoritului Indianei. - Al Indianei, da.
Mie mi s-a părut grozav și abia așteptam…
O vedetă a serialului a fost Ron Howard, care era naratorul.
Michael nu mai avea opțiuni.
NARATOR: RON HOWARD
Știind că tatălui său îi plăcea să ascundă lucruri valoroase în pereți,
a făcut o ultimă încercare disperată.
E o nebunie. Ce fac? Folosesc ciocanul ca să…
Ai înnebunit?
Era incredibil.
Dar iată ce era mișto! Deși erau multe lucruri mișto.
În primul rând, mi-a readus la viață cariera.
Eram un mare admirator al lui Charlie Rose.
Urmăream tot ce făcea.
L-a avut invitat pe Ron Howard.
Asta era în perioada în care eram superficial, la 20 de ani.
Eram foarte deprimat.
Cariera mea nu mergea bine. Nu mă puteam angaja.
Mă uitam la interviul cu Ron.
El e cunoscut drept un tip sociabil și prietenos.
Și el recunoștea că era ca un tocilar, că era foarte amabil.
Era cel mai de succes om din lume, și, uitându-mă la interviu, mi-am zis:
„Dacă aș putea să-mi recapăt o părticică din succes sau relevanță,
aș profita de asta și aș fi un tip amabil, fără să fiu perceput greșit
ca prea dornic, disperat sau hotărât să obțin rolul.”
Apoi, am luat rolul din Situație de criză, în care juca Ron Howard.
Am avut o discuție privată cu el la cină și i-am spus
nu doar cum m-a motivat acel interviu,
dar și ce mi-a oferit serialul lui
și faptul că mi-a dat ocazia să fiu exact cum era el.
Relația noastră a parcurs un drum frumos și s-a întors la punctul de plecare.
Îmi place povestea asta. Mulți dintre noi, cu mine în frunte,
caută momentele care ne-au schimbat viața.
Eu trebuie să mă gândesc bine la asta.
E bine că ai un asemenea moment.
Da. Mă ajută să fiu cel de azi.
Ca oricare dintre noi, ajungi la pământ.
Dacă ți se întâmplă de câteva ori,
devii și mai recunoscător pentru oportunitățile pe care le primești.
De asta muncesc atât de mult acum.
- Ron Howard e un nemernic notoriu. - Da.
Să nu uităm că a fost actor toată viața! Asta mi-a și spus. Scuze, n-am zis tot!
La cină, mi-a zis: „E vrăjeală.”
- Când e următorul meci? - Sâmbătă seara.
- Cu ce echipă joacă? - Cu Giants.
Doamne, ce bine e!
Ultima oară când am lovit cu bâta, am trimis mingea între apărători,
la meciul celebrităților de la Hollywood,
și am reușit un home run, pe lângă Lou Ferrigno care alerga.
Am lovit tare, așa că alerga de mama focului.
- Și am făcut ocolul. - Imită-l din nou pe Lou Ferrigno!
Foarte frumos!
Credeam că ziua era deja perfectă.
Mă simt pe jumătate bărbat acum.
Pari profesionist.
Mesteci tutun?
Nu te privește!
Mă apuc și eu să scuip.
Nu aștepți mingea?
Nu, trebuie să…
Bine.
- Asta nu e… - E bine.
Eu scuip printre dinți.
Tu nu scuipi cu mucus? Ca să scuipi ca în baseball…
- Depinde de perioada anului. - Trebuie să mestec tutun.
Sau semințe.
O mică scăpare. Sunt bine.
Doamne!
E o lovitură reușită. Închei cu asta.
Te-am văzut în diferite etape ale carierei.
Am văzut un film numit Carry-On, în care cineva e omorât
cu o neurotoxină într-un avion.
- Da. - Bravo!
Personajele tale vorbesc mult.
Te descurci atât de bine și ești credibil!
Pare o muncă foarte dificilă.
Ești un actor mai bun acum
decât atunci când tu și Ricky trăgeați cu biluțe în public?
Așa sper, Dave.
Sunt foarte norocos
că am ales o profesie care va îmbătrâni odată cu mine.
Voi avea mereu un rol de bunic. La vârsta aia, voi avea rolul unui bunic.
Mă tot refer la tine ca actor principal și vedetă de cinema.
- Nu. - Un mare actor, regizor.
Tu cum te vezi? Tu ce zici?
Eu mă văd, și sper să fie așa, ca un tip obișnuit.
Îmi place să fiu protagonistul,
persoana la chipul căreia te uiți
așteptându-te să înțelegi toate nebuniile care s-au întâmplat,
fie că e ceva comic sau dramatic.
Îmi place ca publicul să se regăsească în mine.
Probabil de asta m-am apucat de regie. Regizorul îți conturează experiența.
Un regizor e mai bun dacă e și actor? Un actor e mai bun dacă e și regizor?
Așa cred.
- Ambele sunt valabile? - Da.
Cred că majoritatea regizorilor ar lua lecții de actorie
ca să înțeleagă la ce ne gândim noi, actorii nebuni,
și cum să discute cu noi.
Iar actorii nu înțeleg pe deplin ce face un regizor
până când nu se înfruntă cu asta.
Majoritatea actorilor… Vorbesc în numele meu.
Credeam că treaba începe în prima zi de filmare.
Dar regizorii și restul echipei au fost acolo deja de șase ori.
Poate că echipa ta a început treaba aici acum trei săptămâni.
Eu am venit ieri după-amiază.
Câți ani aveai când ai devenit cel mai tânăr regizor din America
în mod oficial?
Câți ani aveai și la ce lucrai?
Aveam 18 ani. Filmam The Hogan Family.
- Regizai un sitcom de o jumătate de oră? - Da.
Apoi, ai regizat și ai și jucat. Ești jongler cu trei brațe.
Nu știu dacă există așa ceva. Se practică asta?
Mă simt confortabil ca actor pentru că o fac de mult timp.
Asta îmi permite să observ și celelalte aspecte.
E mai eficient pentru mine să joc și să regizez.
În primul rând, am rezolvat-o cu un actor.
Dar cineva de pe platoul ăla i-ar spune protagonistului sau regizorului…
„Amice, ești groaznic!”
- Sau: „Ar trebui s-o refacem.” - L-aș da afară.
Desigur.
Să vorbim despre tine!
Ai menționat asta la început și m-am convins de asta.
Adori echipa Dodgers.
- Ești fanul ei de o viață. Spune-mi! - Da.
E campioana en-titre a World Series. Unde stai când mergi la meci?
Stau în față, Dave.
La câte rânduri de arbitru?
Niciun rând.
- Stai în primul rând? - Păi, David…
Se vede atât de bine din primul rând!
Deci, stai în față.
Stau în spatele băncii de rezervă a echipei adverse.
Strigi după adversari?
Nu poți să înjuri. Dacă înjuri, ești dat afară.
Dar, dacă reușești să le strigi ceva care să-i scoată din sărite, cum ar fi:
„Inspiri sau expiri când lovești?”
- Pun pariu că ar… - E genial!
„Nu vreau să te stresezi. Nu te urmăresc 40 de milioane de oameni.
Doar vreo cinci sau șase milioane. Nu te stresa!”
Chestii de genul ăsta care te fac să te oftici.
Se vede că te-au auzit
sau sunt concentrați la maximum și te ignoră?
În baza reacțiilor coechipierilor care stau lângă el și m-au auzit,
doar el se preface.
Se întorc și se uită la mine: „Ce faci?”
Da. Le spun: „Sunteți echipa adversă.”
Pari un bărbat adevărat.
Ai face asta și dacă n-ai fi superstar.
Asta înseamnă să fii bărbat? Să-ți aduci copiii la stadion?
Da, baseballul îmi creează o stare de normalitate.
Îmi place liniștea meciului de baseball. Unii spun că e plictiseală.
Ascult radioul în cască. Cu urechea asta îl ascult pe însoțitor.
Nu țin scorul, dar ascult comentariile.
E un joc, nu un sport.
Urmăream toate sporturile.
Apoi, am văzut documentarul lui Ken Burns de acum vreo 30 de ani,
iar acum urmăresc baseballul.
Sunt comisarul ligii de Fantasy Baseball.
Sunt pasionat total de asta.
Ești prea ocupat pentru liga de Fantasy Baseball.
Știu, dar mă ține departe de necazuri.
Mă trezesc devreme ca să-mi verific scorurile.
- Te menții ocupat. - Mă mențin ocupat.
Cum se numește echipa ta?
Asta o să fie tare.
Știi cântecul lui Elton John, „Tiny Dancer”?
Nu, ai mei sunt „Dansatorii Ohtani”.
De la Shohei Ohtani.
Suntem pe locul trei, la jumătatea sezonului.
- Și câștigi ceva? - O sută de dolari.
- E ceva simbolic. - Da.
Avem un loc liber anul viitor.
- E doar Liga Națională. - Nu. Nu înțeleg și nici nu vreau. Nu.
Așa gândesc eu.
Data viitoare, te iau la un meci.
- Data viitoare nu va exista. - Haide!
- Vreau să vorbim despre Ozark. - Bine.
Mulțumesc!
A cui a fost ideea? Ai fost implicat în crearea lui?
Nu. Căutau un regizor,
iar agentul meu, Michael Cooper, mi-a zis:
„Am citit două scenarii. N-am citit ceva mai bun vreodată.”
Le-am citit și eu și am zis:
„Sunt foarte bune. Mi-ar plăcea să regizez serialul.”
- Și… - Te întrerup.
În afară de Eroii lui Hogan sau Familiile lui Hogan,
ce ai mai regizat până în prezent?
Am mai regizat niște seriale.
Am regizat două filme de festival, mici filme independente.
Dar chiar voiam să-mi asum mai multă responsabilitate…
Bine, înțeleg asta, dar care a fost reacția lor?
„Tipul ăla?”
Erau în discuții cu…
Nu-ți voi spune numele lor, dar erau primii trei regizori din lume.
Imaginează-ți cu cine vorbeau ei!
N-am vrut să le propun nimic ca să nu râdă de mine. El m-a încurajat.
„Îți aranjez o întâlnire cu șeful MRC, Modi Wiczyk…”
Slavă Domnului că m-a ascultat!
A crezut aburelile mele. „Te lăsăm să regizezi.”
Cine erau cei trei regizori pe care i-ai menționat?
Vorbim despre…
Nu le pot spune numele pentru că au refuzat.
Bine. Mă lași să ghicesc?
- Pot să încerc? - Da.
- Ricky Schroeder? - Nu.
Martin Scorsese.
- Nu era disponibil. - Da?
Dar ai nimerit liga.
- Ron Howard? - Nu era disponibil.
La nivelul ăla se raportau?
Exact.
La 20 de ani, n-aș fi avut curajul să fac așa ceva.
E printre cele mai de succes seriale din streaming, alături de Squid Game?
- Nu știu. - Nici eu.
- A avut mare succes. Încă are. - Unora le-a plăcut.
Mi-a plăcut primul sezon.
Mi-am zis: „Măiculiță! E fantastic!”
Mulțumesc!
Apoi, mă gândeam că…
- Că a început să se strice. - Nu!
Când urmăream al doilea sezon,
mă întrebam câte personaje au murit în serial?
Câți oameni ați omorât în moduri noi și interesante?
A fost ceva violență în serial!
Vreau un număr. Nu-mi pasă de violență.
Incredibilul scenarist Chris Mundy ar ști răspunsul corect,
dar cred că murea câte unul în fiecare episod.
Urma să mai moară un personaj în scenariu
și, pregătindu-ne să filmăm, ne ziceam:
„Am mai văzut cum se moare de la un glonț tras în cap.”
Sigur. Ne-am săturat de asta.
Îl sunam pe Chris de pe platou.
„Chris, filmăm o scenă pe platou.
Suntem în fața unui șemineu frumos, și e un vătrai aici
cu un capăt atât de ascuțit!
Ce-ar fi să i-l băgăm ăstuia pe gât?”
- Da. - El spunea: „Grozav! Dați-i bătaie!”
V-a contactat vreodată cineva din Ozark?
- Și să zică: „Zău așa!” - Da.
„Nu omorâm oameni pe capete aici!”
În mod surprinzător, au mers pe mâna noastră.
- Ne-au spus… - Vindeau proprietăți în neștire.
„Ne puneți într-o lumină grozavă.”
Cred că vorbeau despre cinematografie.
- Da. Cât a durat perioada de filmare? - De la început până la sfârșit?
- Cred că cinci ani. - Cinci ani? Frate!
E un angajament uriaș.
- Ai stat departe de casă mult timp. - Da.
Plecam acasă în fiecare weekend pentru individele astea.
Pentru individe?
Lipsește una. Franny, de 18 ani.
De ce nu e aici?
Se vede cu iubitul ei în Rhode Island.
Copiii ăștia cresc și vor să…
În Rhode Island.
Sper ca faza să fie inclusă în interviu pentru că vreau ca fata să fie rușinată
că noi vorbim despre ea.
Dacă eu i-aș face asta fiului meu, nu l-am mai vedea.
Serios?
Franny și Maple nu sunt timide. Nu?
Maple e vedetă la baschet.
Bun!
Se pricepe la volei și practică skateboardul. E incredibilă.
A fost prima fată care a jucat în echipa de baschet masculin a școlii.
Asta nu e…
Serios?
Are talent. Ți-ar ține piept.
Dave e foarte bun.
L-ați văzut? Tipul din Indiana sare și aruncă bine.
- La câte meciuri vii într-un sezon? - Douăzeci sau 30.
Participi la jocuri de cultură generală și te arată pe ecran?
Le zic să nu mă pună pe ecran. Mă rușinez.
Avem niște întrebări pentru tine pe ecranul Dodger.
- Serios? - Cred că te-ai descurca bine.
Putem să auzim prima întrebare?
Vom vedea cine e.
- Jason! - Mookie! Mi-a spus pe nume!
Care jucător a fost declarat cel mai bun
în ambele ligi în sezoane consecutive?
- Ce a zis? - Shohei.
Shohei.
- Cred că e Shohei. - Credem că e Shohei.
Răspunsul, Shohei Ohtani.
Jos tricoul!
- E poker pe dezbrăcate? - N-am terminat. Să mai vedem una!
Jason!
Care e singurul aruncător
care a fost numit MVP-ul Ligii Naționale, MVP-ul World Series
și care a luat premiul Cy Young în același sezon?
Cred că e Sandy Koufax. Încearcă Sandy Koufax!
- Dave zice Sandy Koufax. - Sandy Koufax.
- Răspunsul e Orel Hershiser. - Rahat!
- Fir-ar să fie! Trebuia să știu! În 1988. - Ăla a fost Freddie Freeman.
- Și el mi-a zis pe nume. - Încă două.
Jason, în anii '80, înainte de un meci,
care reporter sportiv legendar a refuzat invitația lui David Letterman
să apară la The Tonight Show?
Clay Kershaw.
- Să apară la The Tonight Show? - Da.
- Invitații erau gazde? - Da, în anul menționat.
ABC difuza Monday Night Football atunci.
M-am dus la această persoană și i-am spus:
„Ar fi grozav dacă ai prezenta cu mine The Tonight Show. Ne-am distra.”
Și mi-a spus: „Ba nu ne-am distra.”
Mi-ai dat un indiciu legat de ABC.
- Howard Cosell? - Da.
De ce nu s-ar fi distrat?
Eu eram idiot și el era Howard Cosell.
- Nu văzuse emisiunea? - Ba da.
Ce idiot!
Hai să primim confirmarea!
- Howard Cosell. - Da.
- Mersi! Încă una. - Am ratat una.
- M-am prostit tot timpul. - A fost vina ta. Tu ai răspuns.
Sunt pus pe șotii. Încă una.
La sfârșitul anilor '80, pe Stadionul Dodger,
cui i-a spus arbitrul autoritar legendar „Cowboy Joe” West,
după ce a fost prezentat de Tommy Lasorda:
„Trebuia să te bărbierești”?
Lui Kurt Gibson?
Să vedem care e răspunsul!
Răspunsul e David Letterman.
Da!
S-a întâmplat acolo. Am intrat pe porțile alea, pe terenul din stânga.
Eram eu, Tom Dreeson și Tommy Lasorda. Venea Joe West.
Știam cine era. Nu ne cunoșteam.
Eram în pauză de filmări. Nu mă bărbierisem de vreo două zile.
Nu arătam așa.
Tommy zice: „Joe, el e Dave.”
„Salut! Îmi pare bine!”
Mi-a zis: „Da, trebuie să te bărbierești.”
I-am răspuns: „E vreo regulă?”
Mi-a zis: „O să verific.”
Dacă joci pentru Yankees.
Să vorbim despre SmartLess!
Bine.
Mi-a luat doi ani să pricep ce e un podcast.
Primul căruia i-am dat atenție a fost al lui Marc Maron.
Apoi, am auzit despre tine și amicii tăi, Sean și Will.
Și am auzit că faceți bani din asta. Atunci am început să fiu atent.
Cred că te-ai săturat să explici geneza acestui proiect.
Nu chiar, fiindcă sunt foarte recunoscător că îl ascultă cineva. Vă mulțumesc!
E o ocazie bună
pentru mine și amicii mei, Will și Sean, să discutăm o dată pe săptămână.
Ne întâlneam pe Zoom,
iar Will urma să facă un podcast despre abstinență numit Călătoria.
„Amice, nimeni nu vrea să audă podcastul tău de drumeții.”
I-am zis: „Invită-mă pe mine! Facem caterincă. O să fie mișto.”
- E foarte nostim. Îl admir de mult. - Will Arnett mă face să râd mereu.
E foarte amuzant.
Te mai întreb ceva.
Te duci la el acasă și îi ceri să deschidă ușa garajului.
E plin de Reese's Peanut Butter Cups?
Găsești și asta acolo.
Toată mâncarea nesănătoasă din lume o găsești la Will acasă.
- Bun! - E scandalos!
Are doi băieți adolescenți. Are nevoie de provizii.
Dar nu sunt pentru ei.
- Cum a devenit popular? - Nu știu.
Am început în perioada pandemiei. Oamenii căutau să relaționeze cu alții.
Au fost vremuri sumbre.
Încercam să-i invităm pe prietenii noștri cunoscuți.
Dax a fost primul nostru invitat.
Will Ferrell și Jimmy Kimmel au venit când eram la început.
Cu tine nu ne-am înțeles.
Nu, glumesc.
Dave a fost amabil.
El a venit personal când am făcut micul documentar la HBO.
A însemnat foarte mult pentru mine.
Emisiunea rula deja de patru ani când am fost eu invitat.
Știam cu cine aveam de-a face. Trebuia să ne punem la punct înainte.
Spune-mi o chestie! Totul începe de la un hobby…
E vreo poveste mai reușită decât un hobby despre care spui:
„Facem totul pe gratis și cu drag, ne distrăm și e util pentru alții?”
Apoi, vine cineva și spune: „Treaba asta valorează 100 de milioane $.”
- Faza e… - Care e faza?
Aspectele economice ale unui podcast sunt un mister pentru mine.
- Și pentru mine. - Nu-i așa?
De la un hobby ca între prieteni, ca o cină de duminică,
ajunge să valoreze 100 de milioane $.
Corect. Treaba e că l-am avut invitat pe Paul McCartney.
- Și după… - El cum a auzit de podcast?
Asta e chestia! Imediat cum am terminat interviul…
Sean aranjase totul.
De obicei, facem o încheiere de două minute.
„Ce invitat grozav!”
Am spus: „Sean, de unde îl cunoști pe Paul McCartney?”
„Nu-l cunosc. M-a sunat echipa lui.”
Atunci mi-am dat seama că podcastul devenise un succes.
Echipa lui ne alesese.
Audiența noastră era bună cât să merite prezența lui.
Am avut mare noroc.
Ce altceva mai putem spune despre succesul tău nebun?
Tocmai am terminat un serial nou pentru Netflix. Sunt foarte mândru de el.
- Se numește Black Rabbit. - Da. Puteam și eu să fac parte din el.
- Aveam șanse. - Așa e!
Dave locuiește aproape de locul în care filmam într-o zi.
Din păcate, eu nu eram acolo.
Ai trecut pe lângă platou și ai spus: „Ce filmați aici?”
Și s-a așezat în mijlocul echipei, în fața monitoarelor, unde stă regizorul.
Ți-au dat căști? Le-ai făcut vreo observație?
Mi-am dorit mult să joc în acel serial.
- Și le-ai propus asta? - Desigur!
Fusesem la Tribunalul Federal din NY, Districtul Trei sau cum i s-o spune.
Îmi făceam datoria de jurat.
- Nu se poate! - Ba da. Vreau să se facă dreptate!
Dintr-o belea în alta, am ajuns să mă duc acasă pe jos.
Am ajuns acasă și am găsit ditamai producția de film.
Am împrumutat telefonul unei asistente de producție.
„Mi-am uitat telefonul. Vreau să intru în casă.”
Și dădeam telefoane ca să intru în casă.
Și am întrebat-o ce se întâmpla acolo.
Mi-a spus despre ce era vorba. I-am zis că vreau să fac figurație.
Mi-a spus că ea n-avea nimic împotrivă.
Dar n-ai ajuns în fața camerei?
Nu, ei erau doar amabili.
Li s-a părut distractiv să strice totul și să mă bage într-o scenă.
Era ultima scenă a serialului.
- Știu scena! - Da.
Cu asta te ocupi. Momentan, e în faza de montaj.
Tu l-ai regizat. Ai fost producător.
Da. Eu și Jude Law suntem doi frați care dețin un club de noapte.
Se întâmplă ceva.
Câțiva oameni mor și se caută vinovatul de-a lungul celor opt episoade.
Bine. Oricum, felicitări pentru asta!
Mulțumesc!
Vreau să știu dacă am omis ceva și dacă am neglijat vreun aspect.
Vrei să mai adaugi ceva?
Le mulțumesc acestor oameni minunați pentru prezență.
Am terminat?
- Cred că da. - Am terminat?
Mă bucur că v-am cunoscut. Regret că nu ne-am întâlnit înainte.
Succes celeilalte fiice, respectiv surori, în Rhode Island, cu iubitul ei, Jim!
- Mulțumim că ați venit! - Mulțumim!
Data viitoare la Următorul meu invitat nu are nevoie de prezentare…
- Mai vrei o bâtă? - Încerc.
Dave și Jason își exersează loviturile.
Mă descurcam bine la a doua bază.
Nu se descurca bine.
- Asta e! - O să cadă.
Puteam să ajung la a doua bază.
Nu putea.
- Închei cu asta. - Nu i-a ieșit.
- Încă trei! - Nu. Să terminăm găleata!
Ăsta e strigătul tău de luptă.
Și, ca să fie clar, Ron Howard nu e un nemernic notoriu.
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică