ÜDV A DODGERS-NÉL!
Jason?
Jaj, Jason!
Elmaradt a nézősereg.
- Örvendek, Jason. - Én is, Dave.
Kevés jobb dolog van annál,
mint egy MLB-baseballpályán lenni.
Igen, tényleg elég menő. Ráfüggtem.
Minden évben sok Dodgers-meccsre járok.
Játszottál is?
Igen, de nem túl jól.
Azt hiszem, én tartottam a röhögve ütés rekordját.
Lássuk, mire megyünk!
- Megpróbálom elütni a labdát. - Én meg jó műsort csinálok.
- Nézzük, mit tudsz! - Mehet?
Jó, az első néhány nehéz lesz.
Nem.
- Ryan, lejjebb üss, ember! - Nem véletlenül vagyok pályagondnok.
- Dave, megy ez neked! - Tyű, haver!
Minden amerikainak ez kéne.
Egyetértek.
Még egy, és befejeztem.
- Túl közel állsz. - Majdnem eltalált.
- Kapd el, Dave! - Gondoltam, útban van.
- Fájt egy kicsit? - Igen.
- Mondandóm van. - Határozott válasz.
Naná.
Valamiért nagyon élveztem. Mit mond el ez rólam?
DAVID LETTERMAN: A KÖVETKEZŐ VENDÉGEMET NEM KELL BEMUTATNI
Köszönöm. Elég.
Isten áldja önöket!
Köszönöm. Jó.
Mennyire kínos, hogy egy tucat ember felállt,
a többiek viszont, hacsak nem mozgásképtelenek,
semmiéle késztetést nem éreztek erre, igaz? Isten áldja önöket!
Magukkal nincs semmi dolgunk, hazamehetnek.
Jaj, ne már! Nem. Ez így túl…
Csak vicc volt, csipkelődöm.
Köszönöm szépen, hölgyeim és uraim! Ez remek.
Szerencsések, hogy itt lehetnek, mert aki hamarosan érkezik…
Egyébként tudják, ki jön?
Azt hittem, nem kéne kitudódnia.
Számomra régóta ismerősen cseng a neve.
Régebben tévéműsort vezettem, amelyben időnként feltűnt vendégként.
Azóta… Nekem viszont akkor még egy volt a műsor szereplői közül.
Sokáig azt hittem, a Bízd csak az öcskösre! gyerekszínésze,
ám ez tévedésnek bizonyult.
Persze idővel
jobban megismertem
és tisztelni kezdtem a munkásságáért.
Sokoldalú személyiség: roppant tehetséges színész,
rendező, forgatókönyvíró, nagy mesélő.
És ami ennél is fontosabb, magasságos egek, egy igazán kedves ember.
Hölgyeim és uraim, Jason Bateman!
Köszönöm.
Helló, Jason! Üdv!
- Szia! - Örülök, hogy látlak. Köszi.
- Hová ülhetek? - Az a te foteled.
Jó estét kívánok!
- Köszi. - Jó estét!
Hogy vagy?
Remekül.
Nem tudtam, hogy… Hátul hallgattam a bevezetődet…
Ülhetünk is.
Önök szerint most hogy érzem magam?
Miért? Valami rosszat…
Dehogy, kiérdemelted…
Látod a hátsó sorban a négy emberből álló vegyes társaságot?
Állva tapsoltak nekem.
Szerintem ez szuper hely egy ilyen műsorhoz.
Jó a közönsége, elég nagy, kényelmes, érdekes múltra tekint vissza.
- Jártál már itt? - Nem, 1976 óta élek Los Angelesben.
A városrész létezéséről sem volt fogalmam, nemhogy erről…
Ezt… jutányosan bérelted ki, Dave?
Viccelsz?
Igazgató voltál, tudod, hogy megy ez.
- Nyugi, jó kis hely ez. - Nagyon is.
- Plusz a Highland Parkban vagyunk. - Igen.
Szuper menő.
Ismerem a Highland Parkot,
Közel van a Dodger Stadionhoz, ami a szívem csücske.
A közönség megtapsolja az épület fekvését.
Ez tetszik.
- Ott ül a feleségem és a lányom. - Hol?
- Amanda és a 13 éves Maple. - Helló!
Örvendek.
Figyelj, Jason! Ezer hála, hogy eljöttél.
Felnőtt életem nagy részében lenyűgözött a gyereksztárok világa.
Fogalmam sincs, hogyan csöppen bele valaki.
Van egy fiam. Ő sosem…
Hogy megy ez?
A nővéreddel együtt gyerekként váltál híressé.
Két évvel idősebb nálad, igaz?
- Hárommal, Justine. - Hárommal, Justine.
Hogyan dolgozik egy gyerekszínész?
Dióhéjban: az egyik szomszédunk színész volt
és egyben apám barátja.
Együtt mostuk apa kocsiját odakint.
Meghallgatásra indult, így szólt: „Látom, nem csíped az autómosást. Velem jössz?”
- Igent mondtam. - Hány évesen?
- Tízéves voltam. - Tíz.
Már eleve gyerekmunkát végeztem.
Azt mondta: „Tanuld meg ezt a szöveget, menj be
és tégy úgy, mintha tudnád, mit csinálsz! Mondd azt: 'Nem szerepelek a listán?
Ez biztosan tévedés. Azért jöttem…'”
Bementem, előadtam a szövegemet, és megkaptam a szerepet. Otthon apám
épp szarvasbőrrel törölgette a kocsit…
Azt mondtam: „Enyém a szerep!”
Erre ő: „Hát ez hihetetlen, remek!”
Megkérdeztem: „Lefotóznál,
hogy küldhessek pár képet egy ügynökségnek?”
Apám forgatókönyvíró, rendező és producer volt, most is az.
Ahelyett, hogy a parkba járt volna velem labdázni,
ő inkább moziba vitt.
Anyukád is a szórakoztatóiparban dolgozik?
Légiutas-kísérő volt a Pan Amnél.
Berepülte a világot, két hetet a repülőn, két hetet otthon töltött,
így anya távollétében sokat lehettem apával.
A New York állambeli Rye-ból származtok?
Születésemtől kétéves koromig ott laktunk, négyéves koromig Bostonban,
hétéves koromig Salt Lake-ben. Los Angelesben '76 óta élek.
Miért költöztetek Bostonba, majd Salt Lake-be?
A fő oka a törvény. Apám az elől menekült.
Mert…
apa filmes utómunkákat vállalt az Egyesült Államok különböző pontjain,
esetleg filmlabort, filmszerkesztőséget vezetett,
míg rendezői, forgatókönyvírói munkák után nézett.
A kezdetektől nagy szerencsém volt a reklámokkal,
sokban szerepeltem.
Aranyló Golden Grahams Mennyei mézes Grahams
Finom, mézes graham ízű.
Justine látta, mennyi pénz áll a házhoz, ő is szerzett ügynököt.
Mennyi pénzről beszélünk? Én újságkihordó fiú voltam,
arról tudom, mennyit hoz a konyhára. Te mennyit kerestél?
Hát, többet.
Hiszen…
ha… akkoriban
országos hirdetésben, például üdítőreklámban szerepeltél
vagy éppen a leghíresebb müzlireklámokban,
összesen akár 30 000 dollár üthette a markod
a három–négy hónapos megjelenítés végére.
Több reklám után az ügynököd azt mondja, hogy: „Talán nem is vagy olyan pocsék.
Most szerezzünk mondjuk sitcom-vendégszereplést!”
- Sikerélmény volt? - Hogyne.
Sitcomokban szerepeltem Ricky Schroderrel és másokkal együtt.
Szerettem tévénél dolgozni,
többkamerás felvételeken, stúdióközönség előtt fellépni.
Rick, a földkerekségen nincs is
nálad nyíltabb, nyílegyenesebb, nyíltszívűbb,.
visszataszítóan nyilvánvalóbb legjobb barát, erre mérget vehetsz.
Ricky Schroderrel felmásztunk a tartógerendára,
tudod, ahol hangstúdió meg sok falemez vagy palló van,
lámpák, láncok, hangtechnikai berendezések lógnak le onnan
vagy 20 méterrel a színpad felett.
Amikor elkezdték beengedni a közönséget a műsor előtt,
felmentünk oda az újonnan vett bronz fúvócsöveinkkel…
Bronz?
- Még szép, profik voltunk. - A profiknak az dukál.
Odafent volt egy csomó átirat, kallódó forgatókönyv-részlet.
Kis galacsinokat gyúrtunk belőlük, és a közönség felé köpködtük azokat,
miközben odalent helyezkedtek…
- A közönség felé! - Szörnyetegek voltunk.
- Igen. - Szívderítő.
Az Universal Studiosnál forgattunk,
sokat bicikliztünk,
jóformán testnevelésóra gyanánt.
A stúdió látogatói járműve mögé húzódtunk,
aztán belekapaszkodtunk, hogy ne kelljen pedálozni.
Egészen A cápa taváig vitettük magunkat,
leszálltunk, felhajtott nadrágszárral a tóba gázoltunk,
és aranyhalat fogtunk. Szép számmal éltek benne.
A turistabusz sofőrje
meglátta, hogy ott pancsol két 13 éves kölyök.
A Cápa tava ilyen sekély volt.
Azzal hívták fel a szüleinket,
hogy: „Az okát ne firtassuk, de ijesztegetni próbáljuk a látogatókat,
erre két suhancot látnak, amint térdig érő vízben fogdossák az aranyhalat.
Kissé illúzióromboló a nagy fehér cápa replikája mellett.”
Szóval abba kellett hagynunk.
Az egymást követő sikerek mellett azért élvezed az életet?
Persze. Hát igen, nagyra voltam magammal.
Mármint a világ legmenőbb kölykének tartottam magam.
Tegnap a Johnny Carson-interjúról beszélgettünk.
Tizenöt évesen szerepeltél a The Tonight Showban.
Jason, bocsánatot kérek, mert valamiért kétszer is Josephnek hívtalak.
Semmi gond, Jack.
- Csodás. Johnny Carson olyan aranyos… - Ne, Dave!
Nem ezt várnád egy 50 éves tévés veterántól.
- Inkább zsémbelést. - Olyan öntelt voltam!
Ugyanakkor kedves és készséges.
Visszavehettem volna az arcomból.
Csak 15 voltál, az ég szerelmére!
Csodálatra méltónak tartottam, de megértelek,
én is összerezzenek a régi felvételeken.
Nem csak a tiéden, másokén is.
Előfordult, hogy…
A korábbi gyerekszínészek
gyakran számolnak be kellemetlen élményekről.
Te is tapasztaltál ilyesmit?
Igen.
Úgy értem…
Tudom, hogy én… Mint mondtam, el voltam ájulva magamtól,
néha úgy viselkedtem, mint egy kis taknyos,
de szerintem nem annyira, mint egyes kortársaim.
Például?
Na igen.
Ha ebben a csészében valami más lenne…
Hát…
Nem mondok neveket,
de egy műsorban szerepeltem valakivel,
aki megtanította nekem, mit ne csináljak.
Remélem, ez segített abban, hogyan viselkedjek egy forgatáson,
mikor az a szerencse ér, hogy vezetői vagy rendezői pozícióba kerülök…
Hogy hívták? Ricky… Mi a vezetékneve?
Nincs térerő, Dave. Leárnyékol a kanyon?
Halló?
- Odatévedtem. - Visszahívlak, szakadozik.
Jó, majd jelentkezünk.
Nem érzed úgy, hogy gyerekként kimaradtál valamiből?
Helyetted válaszolok: azt csináltad, amit szeretsz,
szóval felteszem, nincs hiányérzeted.
Azért elég sok szórakozásból kimaradtam,
mert tízéves korom óta folyamatosan dolgozom,
így korántsem élhettem ki magam,
de aztán bepótoltam, Dave,
a húszas éveim felszínesebb időszakában.
Jó, tehát a húszas éveidben.
Én tudom, mire célzol, de vajon mi váltotta ki?
Ekkor kezdtél engedélyhez kötött szerekkel kísérletezni.
- Ebben nincs semmi vicces. - Nincs, de lehetne.
- Szerezhetek valamit, ami megnevettet. - Arra semmi szükség.
Nos, ezt a normalitás utáni vágy idézte elő.
Visszajártam a sulimba
minden tévés évad után,
együtt lógtam a gimis osztálytársaimmal.
Mit csinálnak a középiskolások? Vadul buliznak hétvégenként.
Szóval mindent beleadtam, gondoltam,
ha már keményen dolgozom, a szórakozást is vegyem komolyan.
Végül 30 éves koromra beértem magam.
Többéves kimaradásól beszélünk?
Egy évtizednyi szórakozásról.
Megsínylette a munkád?
- Az biztos, Dave. - Értem.
Azért dolgoztam annyit, amennyi a megélhetéshez szükséges volt.
Akkora bajba kerültél, mint Robert Downey Jr.?
Ő jó párszor a tönk szélére került, de visszarángatta magát, talpra állt,
most boldog, fantasztikus, sikeres fickó.
- Szóval te… - Hát…
Nem. Az én legmélyebb pontom nem éppen izgalmas sztoriba illő.
Mint említettem, egyszerűen beértem magam.
Amanda rengeteget segített azzal, hogy azt mondta:
„Hé, tudom, hogy visszavettél a dologból
és pár éven belül abba is hagyod,
de mi lenne, ha most tennéd?
Essünk túl rajta!”
Mi volt a benyomásod Hollywood világát és a szórakoztatóipart tekintve?
Az emberek azt gondolták: „Jaj, hagyjuk már Jasont!”?
- Vagy inkább: „Nem láttuk.”? - Az volt.
- Nehezen éltem meg. Igen. - Az előbbi?
- Szóval sokáig ez ment. - Igen.
Nem jártam egyetemre, semmi máshoz nem értettem.
- Tessék? - Bánod, hogy kimaradt?
Annyiban, hogy már van bennem intellektuális kíváncsiság.
Akkor nem volt. Érthetetlennek tűnt az önkéntes továbbtanulás gondolata.
A karriered miatt
vagy időben nem úgy alakultak a dolgok?
Túl elfoglalt voltál hozzá vagy…
Jaj, éppen egy Oscar-gyanús alkotáson dolgoztam,
Az ifjú farkasember 2-n…
Tanórát szeretnék váltani.
Azt a filmet a végzős évem legvégén forgattuk,
a forgatás idején épp vizsgáztattak a suliban.
Két vizsgára nem maradt időm a négyből,
így nem lett meg az érettségim.
Tehát ha jól értem, nem fejezted be a középiskolát?
Igen, így van.
- A mindenit! - Igen.
Korábban érettségihez kötöttük a szakmát.
Hát igen.
Így igaz.
- Itt laktál, ugye? - Igen, sok meccsre eljöttem.
Mikor éltél itt? Miért?
Még '75-ben költöztem ide, mert tévés forgatókönyvíró akartam lenni,
titokban csak a The Tonight Showba vágytam.
Emlékszem, miután végre
sikereket értem el a televíziózás világában,
Tom Dreesen barátommal ott ültünk a kispad mögött,
amikor Kirk Gibson, aki ekkor a Dodgersnél játszott,
törött lábbal hazafutást ért el.
- Én is itt voltam. Igen. - Komolyan?
A hazai lapka mögött. Őrület volt.
- Igen. - Eszméletlen.
Fent ültem '24-ben Freddie Freeman hazafutásánál…
Egek, emlékszem. Halálra nevettem magam, mikor láttam.
Azt gondoltam: „Hát persze, a baseball már csak ilyen…”
Úgy ugrándoztam, mint aki szépségversenyt nyert.
- Hihetetlen volt. - Szemléltetést kérek!
- Hé! - Oké, hagyd abba!
Vigyáznom kell, még megfojt a vállszalagom.
Eleget láttam. Jó. Ott ültünk,
Kirk Gibson az első játékrészben játszott,
talán a harmadik ütő lehetett, aligha a negyedik.
Harmadiknak ütőként került sorra, két outnál tartott.
Magas labdát ütött,
de olyat, ami a Föld légkörét is elhagyja,
aztán világítani kezd, és nem érted a jelenséget…
- Újra belép a légkörbe. - Igen, észveszejtő.
Hatalmas out volt.
Ezután Kirk visszament a kispadhoz,
dühösen földhöz csapta az ütőt.
Odaszólt neki a nézőtérről egy fiatal srác:
„Legközelebb, Kirk!”
Erre Kirk: „Kapd be, szarházi!”
Na szép!
Beszéljünk Az ítélet: családról!
Annyi minden történt az életedben.
Az ítélet: család óriási dobásnak tűnt.
APA, NE EDD MEG!
AZ ÍTÉLET: CSALÁD 2003
Nem tudom, mit vártam.
Elkezdtem, abba sem tudtam hagyni.
Remek sorozat volt.
Sok jó ember dolgozott rajta, mindenekelőtt Mitch Hurwitz.
Igen.
Bizony, Mitch Hurwitz alkotta
és írta az egészet, minden az ő felügyelete alatt zajlott.
Az egyik legintelligensebb,
legkifinomultabb humorú fickó, akivel dolgoztam.
Hány évad ment a Foxon? Több is, ugye?
Talán 2,5 évig sugározhatta a Fox.
- Sikere volt? - Dehogy, Dave.
- Nem? - Hát nem.
Hiszen akkoriban mindenki Az ítélet: családról beszélt.
Szerintem inkább csak a nyugati partiak nézték,
a középső államokban élők kevésbé.
Amerika középső államai nem számítanak.
Na tessék, meg is van a leleplező felvételünk!
De jól hangzik ez…
- Indiana szeme fényétől. - Indiana, igen.
Szerintem óriási volt, alig vártam.
A narráció miatt Ron Howardot tartottam a sorozat sztárjának.
Michael kifogyott a lehetőségekből.
NARRÁTOR: RON HOWARD
Tudván, hogy apja hajlamos volt
falba rejteni az értékeket, egy utolsó, kétségbeesett lépést fontolgatott.
Megáll az ész, mit művelek? Méghogy kalapáccsal…
Megőrültél?
Elképesztő volt,
de ami igazán óriási… pedig sok jó elmondható a sorozatról,
az az, hogy ettől a karrierem
új erőre kapott, fellendült.
Elmondhatatlanul rajongtam Charlie Rose-ért,
lépten-nyomon a műsorait néztem. Az egyikben szerepelt Ron Howard.
Ez a húszas éveim felszínesebb időszakában történt.
Borzasztóan magam alatt voltam…
Rosszul alakult a karrierem, nem kaptam munkát.
Néztem a Ron Howard-interjút. Ő híresen társaságkedvelő,
barátságos figura, tudod,
ő is bevallaná, hogy kissé cikis, de olyan kedves.
Szóval néztem őt, a világ legsikeresebb emberét,
amint… és arra gondoltam, hogy:
„Istenem, ha még valaha
egy kicsit is sikeressé vagy jelentőssé válhatnék,
az volna a legjobb benne, hogy olyan kedves lehetek, amilyen akarok,
anélkül, hogy ezt túlbuzgóságnak,
kétségbeesettségnek, a lehetőségek hajszolásának értelmeznék.
Hamarosan főszerepet kaptam Az ítélet: családban,
egy Ron Howardhoz köthető műsorban.
Egyszer egy vacsorán négyszemközt beszélgettem vele.
Nemcsak azt mondtam el, hogy mit idézett elő bennem az az interjú,
hanem azt is, hogy mit köszönhetek a sorozatnak,
ami lehetőséget ad számomra arra, hogy olyanná váljak, amilyen ő volt.
Szóval szép ívet járt be a kapcsolatunk.
Tetszik ez a történet, mert sokunk, velem az élen
keressük az élet nagy, sorsfordító pillanatait.
Erősen gondolkodnom kell, hogy ilyet találjak,
de jó látni, hogy számodra ez evidens.
Igen, ez segít abban,
hogy az legyek, aki ma vagyok és így is viselkedjek.
Hiszen a gödör alján bármelyikünk –
ha megteheted, néhányszor próbáld ki,
mer akkor még sokkal jobban értékeled,
amikor végre felkínálkozik egy lehetőség.
Mert… ezért dolgozom most olyan keményen.
Ron Howard címzetes seggfej.
De mennyire!
Ne feledjük, egész életében színész volt.
Elnézést, nem fejeztem be. A vacsorán azt mondta: „Marhaság volt az egész.”
- Legközelebb mikor mégy meccsre? - Szombaton.
- Ki lesz ellenfél? - A Giants.
Egek, fantasztikus érzés!
Dave, mikor utoljára lendítettem,
Olyat ütöttem a Hollywood Stars Night meccsen, hogy egyből hazafutás lett,
körbefutottam a bázisokat a sprintelő Lou Ferrigno mellett.
Teljes erővel, szednie kellett a lábát.
- Körbeértem. - Mutasd megint, hogy szalad Lou Ferrigno!
Nagyon jó!
Azt hittem, jobb nem is lehetne.
Nem, nyamvadtnak érzem magam.
Azta!
Ez profinak tűnik.
Hé, mi az? Dohányt rágsz?
Semmi közöd hozzá.
Most én köpök, ugye?
Jöhet előbb a labda?
Nem, muszáj…
Oké.
- Ez nem… - Jó.
Próbáld a fogad közt!
Ugye nem köpni készülsz? A baseballban ehhez…
- Az évszaktól függ. - De ahhoz rágódohány kell.
Vagy napraforgómag.
Oké, szabálytalan. Játékban vagyok.
Jóságos egek!
Ez bázisütés, elindulok.
Láttalak a karriered különböző szakaszain, a Kézipoggyász című filmben is.
amiben valaki felrobban
egy repülőgépen terjengő mérgező ideggázok miatt.
- Igen. - Szép munka.
Általában sok szöveget kapsz, amit nagyon lazán, hihetően közvetítesz,
miközben igazán bonyolultnak tűnik.
Jobb színésszé váltál,
amióta Rickyvel a közönséget köpködtétek?
Erősen remélem, Dave.
Irtó mázlistának tartom magam,
amiért olyan szakmát választottam,
amiből nem öregszem ki.
Mindig lesz nagyapa szerep,
abban az életkorban majd azt alakíthatom.
Főszereplőként és filmsztárként szoktalak említeni.
- Nem. - Színész, rendező.
Te hogy látod magad? Mit mondanál, mi a te figurád?
Szerintem az a valaki, aki remélhetőleg…
olyan, mint mi. Szívesen alakítom azt a főhőst,
aki leválik a cselekményről,
akinek az arcán megfigyelheted,
ahogyan feldolgozza az iménti hülye helyzetet,
legyen az komikus vagy drámai.
A közönség azonosulási pontja szeretek lenni, ez vonzott a rendezésben,
mert ez a személy formálja a tapasztalataidat.
A színészettől jobb lesz egy rendező?
A rendezés jobb színésszé tehet?
Mindenképp.
- Melyik? Vica versa? - Igen.
Ha rendezőket kérdeznél erről, a legtöbben valószínűleg
színészetet tanulnának, hogy megértsék,
mi zajlik a mi lökött színészi agyunkban, hogyan beszéljenek velünk.
És persze…
a színészek sem teljesen értik,
pontosan mit csinál egy rendező, míg mély vízbe nem dobják őket,
mert a legtöbb színész… De csak a magam nevében beszélek:
azt hittem, a munka a forgatás első napján kezdődik,
pedig a rendező a stábbal addigra hatszor megjárta a helyszínt.
A stábod három hete is itt lehetett, hogy felszerelje a lámpákat…
Én tegnap délután érkeztem.
Te… hány éves is voltál? A Guild of America legfiatalabb rendezője.
Bejegyzett rendezője. Hány évesen? Milyen projekttel?
The Hogan Family, 18 évesen.
Tehát félórás sitcomot rendeztél?
- Igen. - A magad rendezője is te voltál.
Hogyan lehet ennyi mindent kézben tartani?
Nem tudom, lehetséges-e. Sikerült? Működhet ez?
Arra jutottam, azért élvezem úgy a színészkedést,
mert olyan régóta csinálom,
hogy meg tudom figyelni a folyamat egyéb elemeit,
ezért… hatékonyabb számomra,
ha rendezés közben színészkedek.
mert egyrészt magam nem kell irányítanom, így egy színésszel kevesebb.
Csak van valaki a forgatáson, aki közel áll
a sztárhoz és a rendezőhöz is, így egyiküknek azt mondhatja, hogy…
„Pocsék voltál a jelenetben.”
Esetleg: „Próbáld újra!”
Aha. Nem, elvitetném.
Dehogy… Persze, hogy van.
Beszéljünk egy kicsit rólad!
Még az elején említetted,
részben magam is láthattam, hogy Dodgers-rajongó vagy.
- Egész életedben az voltál. Mesélj! - Jó.
A csapat a World Series-címét védi. Honnan szoktad nézni a meccseket?
Mondhatni bérelt helyem van lent, legelöl, Dave.
Hány sorra a bírótól?
Hát, közvetlenül mögötte.
- Nahát, Mr. Első Sor! - Nos…
David, tudod…
elöl sokkal többet lehet látni.
Szóval az a te helyed.
Igen, a látogatói kispad falánál.
Beszólogatsz az ellenfél ütőinek?
Azért káromkodni nem szabad, mert akkor hazaküldenek,
de kitalálhatsz olyasmit,
amivel kizökkented őket, például azt mondhatod:
„Hé! Lendítéskor veszed a levegőt vagy kifújod?” Mert…
- Fogadok, a srác… Ugye? - Zseniális.
Esetleg: „Jaj, ebbe bele se gondolj, véletlenül sem 40 millióan néznek,
csupán öt–hat millióan, szóval ne izgulj!”
Tudod, olyasmi legyen, amire ráfeszül.
Láthatóan fejbe kólintja őket az üzenet,
vagy hideg fejjel koncentrálnak, mintha nem is léteznél?
A reakciók alapján a mellettük álló csapattársak hallották,
aztán valaki, mintha meg se hallotta volna, azt kérdezi, hogy:
„Mit művelsz?”
- Igen. - Mégis…
Erre én: „Ellenfelek vagyunk.”
Nekem olyan fickónak tűnsz,
aki a sztárság nélkül egyszerű pasas lehetne.
Ez a részed az az apa, aki baseballmeccsre jár a gyerekeivel?
Igen, fejben…
a baseballt is a normalitáshoz kötöm.
Szeretem a meccsek nyugalmát.
Egyesek unalomnak neveznék, de én fél füllel a kommentátort hallgatom,
fél füllel a mellettem ülőt.
Nem a pontszámokra figyelek, hanem…
Ez játék, nem sport.
Régen kicsit minden sportot követtem,
majd láttam Ken Burn baseball-dokumentumfilmjét
úgy 30 évvel ezelőtt. Már inkább a baseballra koncentrálok.
Én vezetem a Fantasy Baseball-ligámat.
Ügyetlen vagyok, de imádom.
Fantasy Baseball-liga! Kizárt, hogy arra is jusson időd.
Tudom, viszont… Megóv a bajtól, Dave.
Korán kelek, hogy ránézzek a pontszámomra.
- El kell foglalnod magad. - Mindenképpen.
- Hiszen… - Mi a csapatod neve?
Ez jó lesz.
Ismered a Tiny Dancer című Elton John-számot?
- Szóval… - Tiny Dancer.
Nem, hanem Ohtani Dancers.
Shohei Ohtani után. Harmadik helyen állok, az idény felénél tartunk.
A győztes nyer valamit?
Száz dolcsit.
- Egy kis kedvcsináló. - Igen.
Jövőre lesz hely, ha gondolod.
- Csak NL. - Nem.
Nem értek hozzá, jó ez így.
Nem is tudom.
Ilyen vagyok.
Legközelebb elrángatlak egy meccsre.
- Nem lesz legközelebb. Kizárt. - Ne már!
- Beszéljünk az Ozarkról! - Jó.
Köszönöm.
Kitől ered az ötlet? Az alkotók közt voltál?
Nem. Rendezőt kerestek.
Az ügynököm, Michael Cooper azt mondta:
„Ez a két forgatókönyv
a legjobb, amit valaha olvastam.”
Úgyhogy én is átnyálaztam, azt gondoltam: „Egek, de jó ez!
Szívesen vállalnám a rendezést.”
- És… - Megint félbeszakítalak.
Mennyiben volt más, mint a Hogan's Heroes, a The Hogan Family
vagy bármi, amit addig rendeztél?
Rendeztem más szituációs komédiákat,
két fesztiválfilmet, kis független filmeket,
viszont nagyobb feladatra vágytam…
Jó, ezt értem.
Az alkotói oldalon mit szóltak?
„Jaj, ez az a fickó.”
Azt mondták…
Neveket nem említenék, de három igazán nagy rendezőre gondoltak.
Most képzeld el, velük beszéltek!
Azt mondtam: „Nem ajánlkozom, kiröhögnek.” Az ügynök: „Egy próbát megér.
Ha összehozhatlak az MRC vezetőjével, Modi Wiczykkel…”
Hála égnek hallgattam rá.
Wiczyk vevő volt a süketelésemre, azt mondta: „Csináld!”
Melyik három nagy rendező került szóba? Kicsodák?
A lényeg… Nem mondhatok neveket,
mert ők nyilván elutasították…
Hát nem… Jó. Azért tippelhetek párat? Például…
- Szabad? - Rajta!
- Ricky Schroder? - Nem.
Martin Scorsese.
- Nem ért rá. - Értem.
De jó helyen tapogatózol, látod…
- Ron Howard. Ron? - Ő sem ért rá.
Scorsese ligájában gondolkodtak?
Pontosan.
A húszas éveimben nem lett volna merszem ahhoz,
hogy ilyesmibe vágjam a fejszém.
Az egyik legtöbbet streamelt sorozat.
A Nyerd meg az életed mellett?
- Nem tudom. - Én sem, de…
- Nagyon sikeres volt, most is az. - Szerették.
Egek, imádtam az első évadot.
Leesett az állam, hogy mennyire jó.
Köszönöm.
Azután már kicsit…
- Kezdett szétesni. - Igen. Vagyis nem.
A következő élményem az volt,
hogy azt számolom, hányan halhattak meg a sorozatban.
Hány emberrel végeztünk
mindenféle vicces, újszerű, érdekes módszerrel?
Igaz, erőszak is volt benne, de…
Egy számot kérek, az erőszak nem érdekel.
Értem. Chris Mundy remek forgatókönyvíró, ő tudná a pontos választ,
de általában minden részre jutott egy.
Amikor egy haláleset következett a forgatókönyv szerint,
a forgatáshoz készülődtünk, azt mondtam:
„Egek… A homlokán találta el a golyó, ilyet már láttunk…”
Persze, merő dögunalom.
Felhívtam Christ a forgatásról azzal,
hogy „Chris, épp forgatunk.
Egy gyönyörű kandalló előtt állunk, itt egy piszkavas,
ami olyan jó hegyes,
mi lenne, ha inkább átszúrnánk a torkát ezzel?”
- Igen. - Erre ő: „Szuper, mindent bele!”
Egyszer felhívott valaki
az Ozarks-tó védelmében, és azt mondta.
- „Hé, haver!” - Igen.
„Mi itt nem öljük halomra az embereket.”
Tudod, meglepő módon nagyon támogatóak voltak.
- Azt mondták… - Fellendült az ingatlanpiacuk.
Azt mondták: „Jól néz ki a hely a sorozatban.”
A csodás operatőri munkára célozhattak.
Mennyi idő telt el a kezdetektől a befejezésig?
Az elejétől a végéig?
- Talán öt év. - Öt év? A mindenit!
- Igen. - Óriási vállalás.
Főleg az otthonodtól távol.
Igen, zömében,
de minden hétvégén hazarepültem, hogy lássam a csajokat.
Csajokat mondott.
Az egyikük hiányzik, a 18 éves Franny.
Igen. Miért nem jött?
A barátjával van Rhode Islanden.
- Gyorsan felnőnek a gyerekek, és inkább… - Rhode Islanden időznek.
Remélem, sokszor sugározzák majd ezt az interjút,
hogy szegény kis kölyöknek égjen az arca, amiért róla beszélünk a műsorban.
Ha én ezt tenném a fiammal, többé a színét sem látnám.
Komolyan? Hát, azért
Franny és Maple nem szégyenlősek, igaz?
Maple szerepel, igazi kosárlabdasztár.
Remek.
Ügyesen röplabdázik és gördeszkázik… Szuper.
Az iskolájából első lányként bekerült a fiú kosárcsapatba.
Ez nem is…
Tényleg?
Ügyes. Játszhatna veled egy kicsit.
Dave nagyon ász.
Láttad már játszani? Indianai az ürge, a levegőben dob kosárra.
- Hány meccsre jársz el egy idényben? - Úgy 20–30-ra.
- Tyű! - Igen.
Balzsamos nyári estéken az ember kvízezik, aztán feltűnik a Kiss Camen. Megesett?
Szólok, hogy ne mutassanak a képernyőn, kínos.
Lejátszanánk pár kvízkérdést a nagy Dodger-kivetítőn.
- Igazán? - Igen. Biztos remekelsz majd.
- Egek! - Oké, bejátszanánk az első kvízkérdést?
Nicsak, ki van itt!
- Jason! - Mookie!
Jé, kimondta a nevem!
Ki nyert egyedül MVP-díjat két egymást követő idényben
az AL-ben és a NL-ben is?
- Micsodát? MVP-t? Shohei. - Shohei.
- Shohei a tippem. - Szerintünk Shohei.
Helyes válasz: Shohei Ohtani.
- Igen! - Vedd le a pólód!
- Mi ez, vetkőzős póker? - Nem végeztünk. Még egyet!
Jason!
Ki az MLB történelmének egyetlen dobója, aki NLCS MVP-t,
World Series MVP-t és Cy Young-díjat nyert egy idényben?
Szerintem Sandy Koufax. Mondd őt!
- Dave szerint Sandy Koufax. - Sandy Koufax.
- A helyes válasz: Orel Hershiser. - A francba!
A fenébe már!
- Tudhattam volna, 1988. - Freddie Freeman volt az.
Ő is Jasont mondott.
Van még pár.
Jason! A '80-as években egy meccs előtt a Dodger Stadionban
mely legendás sportriporter utasította el David Letterman meghívását,
hogy elmenjen vele a The Tonight Showba?
Clay Kershaw.
- The Tonight Show-fellépést? - Aha.
Vendég műsorvezetőként…
Igen, a The Tonight Showban, ki tudja, melyik évben.
Az ABC akkoriban a Monday Night Footballt sugározta.
Odamentem az illetőhöz, és azt mondtam,
hogy: „De jó volna! Örülnék,
ha vendégek lehetnénk a The Tonight Showban! Klassz volna.”
Erre ő: „Nem, dehogy lenne az.”
Adtál egy tippet az ABC Mondays említésével.
- Howard Cosell? - Bizony.
Miért gondolta, hogy nem lenne jó?
Én egy senki voltam, míg ő Howard Cosell.
- Látta a műsorod? - Valószínűleg.
Mekkora hülye!
Lássuk, megerősítik-e!
- Howard Cosell. - Igen.
Köszi.
- Van még. - Egy nem sikerült.
Elhülyéskedtem a dolgot.
A te hibád, te akartad.
Jöttem bajt keverni. Az utolsó.
A nyolcvanas évek végén a Dodger Stadionban
kinek mondta azt a legendás,
tekintélyelvű bíró, „Cowboy Joe” West,
miután Tommy Lasorda bemutatta neki az illetőt,
hogy megborotválkozhatott volna?
Kurt Gibsonnak?
Lássuk a választ!
A helyes válasz:
David Lettermannek.
Bizony ám.
A pályán történt. Átjöttünk a kapun a bal mezőben
Tom Dreesonnel és Tommy Lasordával. Jött Joe West.
Tudtam, ki az, de sosem láttam.
Épp szünetelt a műsorom, egy–két napja nem borotválkoztam.
Hát… nem így néztem ki.
Tommy szólt: „Joe, bemutatom Dave-et!” „Helló, Örvendek!”
Erre ő: „Aha, megborotválkozhatna.”
Megkérdeztem, hogy van-e rá szabályuk,
azt felelte: „Utánanézek.”
A Yankeesnél lenne szabály.
Beszéljünk a SmartLessről!
Oké. Hát persze.
Jó pár év eltelt, mire felfogtam, mi a podcast.
Marc Maroné volt az első, amire felfigyeltem.
Azután hallottam a társaidról, Seanról és Willről
meg egy ehhez kapcsolódó dollárösszegről,
attól kezdve figyeltem is.
Hogyan… Biztosan unod, hogy el kell mesélni a projekt születését.
Igazából nem, mert nagyon hálás vagyok
minden hallgatónak. Köszönöm.
Tudod, ez…
egy lehetőség
a két legjobb barátom, Will és Sean számára,
hogy heti egyszer beszélhessünk.
Zoomolni kezdtünk,
azután Will podcastet tervezett készíteni
a józanságról The Journey címmel.
Azt mondtam: „Haver, senki sem kíváncsi a túrázós podcastedre.
Csináljuk együtt!
Hülyülünk egy jót, mókás lesz.”
Vicces srác.
- Régóta csodálom. - Will Arnett.
Jól ki tud figurázni.
Egek, ő nagyon vicces.
Hadd kérdezzek még valamit! Ha átmégy hozzá
és mondjuk felnyittatod vele a garázsajtót,
a garázs tele lesz mogyoróvajas csokival?
Abból is tart párat, de…
bármilyen gyorskajára vágysz, Will Arnettnél megtalálod.
- Remek. - Azért gyalázatos.
Két kamasz fia van, ott kell rejtegetnie a dugi készletét.
Előlük.
- Hogyan vált népszerűvé? - Passz.
A Covid alatt készült, amikor az emberek mindenféle módon
próbáltak kapcsolatba kerülni másokkal,
azt hiszem, sivár időket éltünk.
Meghívtuk pár menő barátunkat.
Dax volt az első vendégünk,
Will Ferrell is az elején sorra került,
Jimmy Kimmel szintén. Téged nem tudtunk megfizetni.
De… Csak viccelek.
Dave nagyon rendes volt. Személyesen eljött.
- Mikor dokut forgattunk az HBO-nál… - Így igaz.
Számomra… hatalmas élményt jelentett.
Négy éve ment a műsor, mikor meghívtak.
Tudtuk, kivel van dolgunk, előbb össze kellett szednünk magunkat.
Hadd kérdezzek erről! Tehát hobbiból vált…
A hobbiból munkává válásnak lehet jobb története annál,
mint mikor ingyen, örömmel csinálunk valamit,
jól érezzük magunk és hasznos,
nem csak nekünk, majd jön valaki, és azt mondja:
„Nos, ez 100 millió dollárt ér”?
Szerintem ez…
- Nem, hogy érted? - Hát…
Na, hogy érted?
A podcast gazdasági vonatkozása számomra rejtély, David.
- Nekem is az, de figyelj! - Ugye?
Ha addig nem vált barátságos, otthonos pillanatokat idéző hobbivá,
ekkor biztosan bekövetkezik: „A fenébe, 100 millió?”
Igen. Lényegében az történt,
hogy eljött Paul McCartney.
- Tudod? - Tyű!
- Utána… - Honnan értesült a műsorról?
Ennyit mondhatok. A mi interjúnk után
Sean vendége volt,
csináltunk egy buta kis kétperces összefoglalót:
„Hallod, micsoda vendég!”
Megkérdeztem Seantól, hogy honnan ismeri Paul McCartneyt.
Erre ő: „Nem ismertem, ő hívott fel.”
Ekkor leesett… Ráébredtünk,
hogy azért lett óriási siker, mert az emberei
ezt választották. Ezért hoztunk olyan számot,
ami méltó volt Paul McCartney-hoz. Színtiszta mázli volt.
Miről beszélhetünk még veled és az őrült sikereiddel kapcsolatban?
Most fejeztem be egy új Netflix-sorozatot. Nagyon büszke vagyok rá, ez a Fekete nyúl.
Fekete Nyúl. Hajszál híján én is szerepeltem benne.
- Majdnem. - Így van.
Dave közel lakik az egyik forgatási helyszínünkhöz.
Én sajnos aznap nem dolgoztam,
de úgy tudom, egyik nap odamentél,
megkérdezted, hogy mit forgatnak. Leültél
a monitorok elé, a rendezői székbe.
Adtak fejhallgatót? Kaptál jegyzeteket?
Nagyon szerettem volna a részesévé válni.
- Főleg, hogy… Még szép! - Rákérdeztél?
A New York-i szövetségi bíróságon jártam
a harmadik kerületben, azon a héten esküdt voltam.
- Ne viccelj! - De.
Szóval… igazságot követelek.
A sok viszontagság után végül hazafelé sétáltam.
Amikor a házamhoz értem, egy hatalmas filmforgatásba botlottam.
Leültem… Elkértem a produkciós asszisztens telefonját:
„Nincs nálam telefon, kulcs van. Haza kell jutnom.”
Belement. Telefonálgattam, hogy bejuthassak a házamba.
közben megkérdeztem, mi történik ott.
Az asszisztens beavatott, erre én: „Jelentkezem statisztának.”
Azt felelte, hogy nem bánja. Nem érdekelte.
Csakhogy… mégsem kerültél a kamerák elé?
Nem, mert mind nagyon rendesek voltak,
nem akarták összezavarni a dolgot azzal,
hogy benyomnak egy jelenetbe. A sorozat utolsó felvétele forgott.
- Ó, tudom, melyik az. - Igen.
Mindegy, szóval ezen dolgozol. Már vágják.
Te rendezted, te voltál a producer.
Igen. Jude Law és én testvéreket játszunk,
akik afféle éjszakai bárt vezetnek New Yorkban.
Valami balul sül el,
többen meghalnak. Nyolc rész alatt próbálod kideríteni, hogy ki a tettes.
Oké. Akárhogy is, gratulálok hozzá!
- Köszönöm. - Jó.
Tudni szeretném, mi az, amit kihagytam,
mivel végeztünk, mit hanyagoltam el.
Van valami, amire sort kerítenél?
Köszönöm a kedves nézőknek, hogy eljöttek.
Megvagyunk?
- Szerintem igen. - Elkészültünk?
Örülök, hogy találkoztunk! Sajnálom, hogy korábban nem került rá sor.
Sok sikert a másik lányotoknak,
a nővérednek, aki Rhode Islanden van a barátjával, Jimmel!
- Köszönöm, hogy eljöttetek. - Köszönöm.
A következő vendégemet nem kell bemutatni következő adásából.
- Kérsz még egy ütőt? - Kipróbálom.
Dave és Jason tovább gyakorol az ütőállásnál.
Az ütőerőm mindig a második bázisra futotta.
Nem futotta.
- Tessék. - Le fog esni.
- Eljuthatok a második bázisig. - Nem jutott el.
- Elindulok. - Nem indult el.
Még hármat! Mégsem, használjuk el a vödröt!
„Használjuk el a vödröt!” Csatakiáltás.
Csak a rend kedvéért: Ron Howard nem egy címzetes seggfej.
A feliratot fordította: Poór Anikó