Jasone?
Á, Jasone.
Návštěvnost je poměrně nízká.
- Rád vás vidím. - Já vás taky.
Je jen málo věcí,
které předčí návštěvu prvoligového baseballového stadionu.
Jo, je to super. Já to přímo žeru.
Často chodím na zápasy týmu Dodgers.
Hrál jste někdy?
Hrál, ale ne dobře.
Myslím, že držím rekord v počtu strikeoutů při záchvatu smíchu.
Uvidíme, co ukážeme teď.
- Zkusím odpalovat. - Já dokážu něco předvést.
SPRÁVCE HŘIŠTĚ
- Tak ukažte, co umíte. - Můžu? Tak jo.
Ty první budou nepřesný.
Ne.
Ryane, to chce trochu níž.
Proč myslíte, že dělám správce?
- Dave, jde vám to! - No kámo!
- To by si měl zkusit každej Američan. - Souhlasím.
Ještě jednou a končím.
- Stojíte moc blízko. - Málem mě srazil.
- Dobrý, Dave. - Já to chtěl sfouknout.
- Nebolelo to trochu? - Jo. Chci něco říct.
- Ta rána zněla tvrdě. - Já vím.
Nevím proč, ale líbilo se mi to.
O čem to vypovídá?
DAVID LETTERMAN: MÉHO DALŠÍHO HOSTA NEMUSÍM PŘEDSTAVOVAT
Děkuju. Dobrý.
Bůh vám žehnej.
Děkuju. Dobře.
Není to trapné,
že tamhle se pár lidí postavilo,
a vy ostatní, pokud nejste chromí,
jste necítili potřebu se k nim přidat?
Vám Bůh žehnej.
S vámi ostatními jsem skončil, můžete jít domů.
Ale no tak, ne. To je moc…
To je vtip.
Jenom vás škádlím.
Děkuji vám, dámy a pánové.
Tohle bude moc pěkné a vy máte takové štěstí, že jste tady,
protože ten, kdo přijde…
Mimochodem, víte, kdo má přijít?
Jo!
Já myslel, že je to tajemství.
Toho člověka znám už hodně dlouho.
Měl jsem televizní pořad
a on býval mým pravidelným hostem.
A od té doby…
Tenkrát pro mě býval jen jedním z řady hostů pořadu.
Myslel jsem, že hrál v seriálu Leave it to Beaver.
Ukázalo se, že to není pravda.
Až později jsem ho poznal víc a začal ho za jeho práci respektovat.
Je to jak talentovaný herec,
tak režisér, autor, skvělý vypravěč,
a navíc, co je ještě důležitější,
je to prostě milý člověk.
Dámy a pánové,
Jason Bateman.
Děkuju.
Jasone, jak je?
- Zdravím. - Rád vás vidím. Díky moc.
- Kde sedím? - Tamhle.
Ahoj!
- Děkuju. - Ahoj.
Jak se máte?
Mám se dobře.
Nevěděl jsem… Sledoval jsem vzadu váš úvod…
- Můžeme se posadit. - Jak myslíte, že se teď cítím?
Proč? Udělal jsem…
Ne, vy si to zasloužíte.
Vidíte tamhle vzadu tu pestrou čtveřici?
To byl můj potlesk vestoje.
Tohle je skvělé místo pro náš pořad.
S milými diváky, ideální velikostí, pohodlné, s bohatou historií.
- Už jste tu byl? - Ne, v Los Angeles žiju od roku 1976.
Netušil jsem, že tahle část města existuje, natož tohle…
To… Bylo tohle místo ve slevě, Dave?
Děláte si legraci?
Vy jste režisér, víte, jak to chodí.
- Ne, tohle je fakt super místo. - Je super.
- A jsme v Highland Parku. - Jo.
Je to super.
Highland Park samozřejmě znám,
protože leží u mého milovaného stadionu Dodger.
Publikum tleská místu konání.
To se mi líbí.
- Moje žena a dcera. - Kde?
Tamhle.
- Třináctiletá Maple a Amanda. - Zdravím, těší mě.
Poslyšte, Jasone, moc vám děkuju, že jste tady.
Celou moji dospělost mě fascinuje, jaké to je být dětskou hvězdou.
Nevím, jak k tomu dojde.
Já mám syna. Nikdy nebylo…
Jak se to stalo?
Povedlo se to vám i vaší sestře.
Ta je o dva roky starší, ne?
- O tři. Justine. - O tři roky.
A jak taková dětská hvězda funguje?
Když to zkrátím, náš soused byl herec
a kamarádil se s tátou.
Já jsem byl s tátou venku a myli jsme spolu auto.
Soused šel na konkurz a řekl mi:
„Tebe to nějak nebaví. Nechceš jít se mnou?“
- A já chtěl. - Kolik vám bylo?
- Bylo mi deset. - Deset.
Už tenkrát byla dětská práce.
A řekl mi:
„Nauč se tyhle věty, běž tam a tvař se sebevědomě.“
Prostě řekni: „Jak to, že nejsem na seznamu?
To musí být nějaký omyl. Pozvali mě…“
Přišel jsem a vybrali mě.
Vrátil jsem se domů a táta jezdil po autě jelenicí.
A já mu říkám: „Mám to!“
A on: „To je neuvěřitelný! Super.“
Řekl jsem: „Nafoť mě, pošleme to do agentury a najdu si agenta.“
Protože táta byl scénárista, režisér, producent.
Ještě pořád je.
A místo toho, aby se mnou chodil hrát na hřiště baseball, mě bral na filmy.
A vaše máma byla taky v showbyznysu?
Máma byla letuška u Pan Am,
takže létala po celém světě, dva týdny práce, dva týdny volno.
Tak jsem býval často jenom s tátou, když byla máma pryč.
Vaše rodina pochází z města Rye v New Yorku?
Jo, narodil jsem se v Rye a do dvou let žil tam,
do čtyř v Bostonu, do sedmi v Salt Lake a od roku 1976 v LA.
A proč v Bostonu a pak v Salt Lake?
Hlavně kvůli zákonům.
Táta utíkal před zákonem.
Oni…
Táta bral postprodukční práce po celé zemi,
vedl laboratoř nebo střižnu
a přitom si hledal práci režiséra a scénáristy.
Od začátku jsem měl velké štěstí na reklamy
a hodně jsem jich dělal.
Ach, ty Golden Grahams jako med chutnají.
Lahodná, medově grahamová chuť!
A Justine viděla, jak vydělávám, tak si taky našla agenta.
O jaké částky jde?
Já v tom věku roznášel noviny.
Vím, jak za to platili.
- Jo. - Jak platili vám?
Tohle… bylo lepší.
Tohle…
To bylo…
Když jste v té době dostal celostátní reklamu,
třeba na takovou Pepsi, Honey Nut Cheerios nebo tak,
mohl jste za tu reklamu dostat 30 000 dolarů,
jakmile se vysílala nějaké tři nebo čtyři měsíce.
A když jste udělal pár reklam, váš agent si řekl: „Možná není marnej.
Někam ho pošleme a třeba dostane roličku v sitcomu.“
- Bude mít skutečný úspěch? - Jo.
Tak jsem dělal sitcomy, jako ten s Rickym a dalšími lidmi.
Miloval jsem natáčení v televizi na několik kamer před publikem ve studiu.
Ricky, ty jsi bez debat
ten nejpřímější, nejčestnější,
nejslušnější, nechutně poctivej nejlepší kamarád, co může být.
Ricky Schroeder a já jsme lezli na stálé kulisy.
Nahoře ve studiu byly takové dřevěné desky,
po kterých se dalo chodit, visela tam světla a zvukové vybavení.
Bylo to asi 20 metrů nad jevištěm a my tam lezli.
Publikum bylo ve studiu už před natáčením.
Vylezli jsme tam nahoru… Koupili jsme si mosazné flusačky.
Mosazné?
- Pro profesionály. - Jo, byli jsme profíci.
Vylezli jsme nahoru a měli balík papírů ze starých scénářů.
Vždycky jsme kousek rozžvýkali a plivli ho dolů na publikum ve studiu,
které se usazovalo, připravovalo…
- Na publikum! - Byli jsme zrůdy.
- Jo. - To je nádhera.
Natáčeli jsme v Universal Studios
a měli jsme tam s sebou kola,
protože jsme museli mít tělocvik.
A jezdili jsme tam na kolech za těmi vláčky
a chytali se jich, abychom nemuseli šlapat,
a nechali se dovézt až k jezeru Čelistí.
Tam jsme zastavili, vyhrnuli si kalhoty a vlezli do vody nabírat zlaté rybičky.
V tom jezeru je jich spousta.
A lidi, co jezdili těmi vláčky,
viděli, jak se tam brodí dva třináctiletí kluci.
Je tam jenom takováhle hloubka.
Tak zavolali naše rodiče.
Řekli nám, že se tam snaží ty návštěvníky děsit,
ale když vidí dva kluky,
jak se tam brodí a chytají zlaté rybičky, trochu to kazí dojem.
Vždyť tam číhá žralok bílý!
Tak jsme toho museli nechat.
Když jste měl takový úspěch, užíval jste si život?
Moc jsem si užíval život, jo.
Myslel jsem, že jsem skvělej.
- Jo. - Že jsem ten nejhustější kluk.
Včera jsme se bavili, jak jsem byl u Johnnyho Carsona.
V 15 letech jste byl v The Tonight Show.
Jasone, dlužím ti omluvu.
Dvakrát jsem ti dnes řekl Josephe.
To je v pohodě, Jacku.
To je krása.
A on je tak milý…
Čekali byste, že padesátiletá hvězda bude nabručený mrzout.
- Byl jsem tak uvolněný. - Ale je milý a příjemný.
Neměl jsem být tak uvolněný.
Bylo vám 15, proboha.
Mně to přišlo obdivuhodné, ale chápu,
když se dívám na staré záběry, taky mi přijdou hrozné.
A nejen ty vaše, ale i jiné staré záběry.
Měl jste…
Od bývalých dětských herců
často slýcháme, že to bylo v něčem nepříjemné.
Bylo to tak někdy i ve vašem životě?
A… ano.
Myslím, že…
Vím, že jsem…
Jak říkám, myslel jsem, že jsem skvělý,
ale byl jsem asi občas tak trochu spratek.
Ale myslím, že jsem nebyl takový spratek jako někteří moji vrstevníci.
Jako kdo?
Kdybyste mi sem dali něco jiného…
Já…
Nebudu říkat konkrétní jména,
ale dělal jsem pořad s jedním týpkem,
který mě hodně naučil, jak se nechovat,
a formoval způsob, jak se teď snad při natáčení chovám,
když mám to štěstí být ve vedoucí pozici nebo režírovat…
Jak že se jmenoval… Ricky… Jak?
Ztrácím vás, Dave. Projíždíte údolím?
Haló?
- Projíždíte údolím. - Zavolám později.
No tak dobře.
Máte pocit, že jste v dětství něco zmeškal?
A odpovím za vás.
Dělal jste, co jste miloval, tak si nemyslíte, že jste o něco přišel.
Přišel jsem o možnost hodně si užívat,
protože jsem pracoval od desíti let až do dnešního dne,
takže mi utekla šance si pořádně užít.
Ale v takovém neplodném období po dvacítce jsem se to snažil dohnat, Dave.
Takže poté, co vám bylo dvacet let.
Vím, na co narážíte.
Co bylo příčinou?
Začal jste experimentovat s kontrolovanými látkami.
- Na tom není nic vtipného. - Ne, ale může být.
- Něco vám dám a prochechtáte celou noc. - Ne, díky.
Příčinou byla ve skutečnosti touha být normální.
Na konci každé televizní sezóny jsem se vrátil do školy
a stýkal se se všemi svými spolužáky ze střední školy.
A co dělají lidi na střední?
O víkendu si vyrážejí užívat.
A tak jsem se do toho trochu opřel.
Hodně jsem pracoval, tak si hodně užiju.
A do 30 let jsem to dohnal.
Takže jste měl několik let pracovní přestávku?
Bylo to deset let užívání si.
A utrpěla tím vaše práce?
- To rozhodně, Dave. - Jo.
Ale jo,
pořád jsem trochu pracoval,
tak, abych se udržel nad vodou.
Měl jste velké problémy?
Jako Robert Downey Jr.?
- Ne. - Ten byl mockrát na okraji propasti.
A sebral se, dal se dohromady
a teď je šťastný, skvělý, úspěšný.
- Já… - Takže vy…
Moje dno nebylo takové,
aby stálo za zábavné vyprávění.
Bylo to jenom…
Jak už jsem říkal, dohnal jsem to
a Amanda mi moc pomohla, když řekla:
„Kamaráde, vím, že už s tím přestáváš
a za pár let možná přestaneš úplně,
ale co přestat rovnou?
Udělej to.“
Jaký jste měl dojem z práce v Hollywoodu a showbyznysu?
Říkali, ať už je ten Jason neotravuje, nebo že už ho dlouho neviděli?
- Ne, tamto. - To první?
Bylo to fakt těžký. Jo.
- Byl to dlouho váš život. - Byl to můj život.
Nešel jsem na vysokou. Nic jiného jsem neuměl.
- Cože? - Litujete, že jste nestudoval?
Jen proto, že teď jsem intelektuálně zvědavý.
Dřív jsem nebyl. Představa jít dobrovolně na další školu mi vůbec nedávala smysl.
A bylo to kvůli vaší kariéře,
nebo to prostě nešlo časově zvládnout?
Bylo moc práce a nebyl čas studovat, nebo…
No, dělal jsem zrovna na oscarovém filmu Školák vlkodlak 2…
ŠKOLÁK VLKODLAK 2
Chtěl bych si změnit nějaké vyučovací hodiny.
Dělal jsem ho v posledním ročníku,
úplně na jeho konci,
a natáčeli jsme,
když byly ve škole zrovna maturity,
a já neměl čas udělat dvě ze čtyř zkoušek,
takže jsem neudělal maturitu.
Takže jste oficiálně nedokončil střední školu?
Je to tak. Jo.
- Páni. - Jo.
Až dosud jsme si sem zvali jenom hosty s maturitou.
Jo.
To je pravda.
- Vy jste tady bydlel? - Jo, chodil jsem na zápasy.
Kdy jste tu bydlel? Proč?
Od roku 1975, protože jsem myslel, že chci psát pro televizi,
ale tajně jsem chtěl do The Tonight Show.
A vzpomínám si, že poté, co jsem ve světě televize trochu uspěl,
jsem s kamarádem Tomem Dreesenem
seděl právě tamhle za střídačkou.
A Kirk Gibson v té době hrál za Dodgers.
A zvládnul homerun se zlomenou nohou.
- Já tady byl. - Vážně?
Jo. Seděl jsem za domácí metou. To bylo šílený.
- Jo. - Neuvěřitelný.
Jako letošní homerun Freddieho Freemana…
Bože, pamatuju si, že jsem se smál tak, až jsem málem spadnul z postele.
Samozřejmě, tohle je baseball. To bylo…
Já skákal jako holčička, co vyhrála soutěž krásy.
- Neuvěřitelný. - Ukažte, jak to vypadalo.
- Hej! - Dobře, to stačí.
Dával jsem pozor na šerpu, aby mě neuškrtila.
Dobře, to stačí. Takže jsme tam
a Kirk Gibson měl první směnu
a myslím, že odpaloval třetí.
Myslím, že nebyl čtvrtý, ale třetí.
A už byly dva auty,
nastoupil on a odpálil míč vysoko k polařům.
- Vypadalo to, že opustí atmosféru. - Jo.
A pak se rozzářil a vy si říkáte: „Jak je osvětlujou…“
- Návrat do atmosféry. - Jo, to je šílený.
A byl to velkej aut.
A Kirk šel zpátky na střídačku,
ve velkým vzteku třísknul pálkou
a mladej kluk, fanoušek, co to sledoval, mu říká:
„No tak příště, Kirku.“
A Kirk na to: „Jdi do prdele, vole.“
Pěkný.
Proberme teď Arrested Development.
Váš život má tolik různých stránek.
Tenhle seriál byl pro mě velká věc.
MRTVÝ HOLUB NEJÍST!
Nevím, co jsem čekal.
Začal jsem se dívat a nedokázal jsem přestat.
To byl tak dobrej seriál.
Pracovalo na něm tolik dobrých lidí.
Především Mitch Hurwitz.
Jo.
Jo, Mitch Hurwitz
je člověk, který ho vytvořil,
všechno napsal a na všechno dohlížel.
Je to jeden z nejinteligentnějších a komediálně nejnadanějších lidi, co znám.
Kolik sezón to bylo na Foxu?
Několik, ne?
Myslím, že to běželo na Foxu 2,5 roku.
- Mělo to vysokou sledovanost? - Nemělo, Dave.
- Nemělo? - Ne.
Protože tenkrát všichni mluvili jenom o tom seriálu.
Jo, jenže si myslím,
že ho sledovali lidi na pobřežích,
ale lidi ve středu Ameriky ne.
Na lidech ve středu Ameriky nezáleží.
A máme ukázku do upoutávky. Tohle tam bude.
To říká člověk…
- Oblíbený syn státu Indiana. - Z Indiany. Jo.
Mně to přišlo skvělé a nemohl jsem se dočkat…
Přišlo mi, že jednou hvězdou toho seriálu byl Ron Howard jako vypravěč.
Michael už nevěděl, jak dál.
VYPRAVĚČ: RON HOWARD
A protože věděl, že jeho otec rád ukrýval cennosti do zdí,
napadla ho poslední, zoufalá možnost.
To je šílený. Co to dělám?
Kladivem se snažím…
Zbláznil ses?
Byl skvělej.
A ještě něco… Na tom seriálu byla spousta skvělých věcí.
Zaprvé vzkřísil moji kariéru jako záchranář při resuscitaci.
Ale já byl velkým fanouškem Charlieho Rose.
Koukal jsem na všechno, co dělal.
V jednom pořadu byl Ron Howard.
A to bylo během toho neplodného období mojí kariéry, po dvacítce.
Byl jsem v opravdové depresi. Vážně…
Moje kariéra upadala, nemohl jsem sehnat práci.
Tak jsem se díval na rozhovor s Ronem Howardem a on byl tak společenský
a přátelský a takový…
Byl ochotný připustit, že je trochu podivín v tom, jak je milý.
Díval jsem se a byl to ten nejúspěšnější člověk na světě
a měl takovou…
A já si říkal:
„Bože, jestli se mi někdy povede mít znova trochu úspěch nebo příležitost,
nejlepší by na tom bylo, že bych mohl být milý, jak budu chtít,
a nevypadalo by to jako přílišná dychtivost,
zoufalost nebo snaha získat práci.“
A střih, dostal jsem roli v seriálu Arrested Development,
což je show Rona Howarda.
A jednou jsem večeřel přímo s ním a řekl jsem mu
nejen to, co ve mně ten rozhovor zanechal,
ale co mi dal tenhle seriál,
že mi teď dává příležitost být přesně takový, jako je on.
Takže ten kruh s ním se pro mě tak krásně uzavřel.
Tenhle příběh se mi líbí, protože hodně lidí, včetně mě,
se snaží najít okamžiky, které jim změnily život.
Já nevím, musím dlouze přemýšlet a vzpomínat,
ale je moc hezké, že vy takový okamžik máte.
Ano, pomáhá mi
chovat se podle toho, kým jsem dnes,
protože když se kdokoli z nás dostane na dno…
Jestli můžete, párkrát si to zkuste,
a budete si mnohem víc vážit
příležitostí, které se vám naskytnou.
Proto teď tak tvrdě pracuju.
- O Ronu Howardovi se říká, že je vůl. - To jo.
Nezapomeňte, že celý život hraje.
To mi řekl, já to nedopověděl. U večeře řekl: „To byly jenom kecy.“
- Kdy jdete na další zápas? - V sobotu večer.
Proti komu?
Týmu Giants.
Bože, to je dobrej pocit.
Dave, když jsem naposledy máchnul pálkou, trefil jsem se
mezi polaře na Celebrity Hollywood Stars Night
a dal homerun na hřišti kolem sprintujícího Lou Ferrigna.
Pořádná rána, musel kmitat stehnama.
- Tak jsem to oběhl. - Ukažte ještě jednou Lou Ferrigna.
Moc pěkný.
A já myslel, že už to nebude lepší.
Ne, teď se cítím jako poloviční chlap.
Páni.
To vypadá profesionálně.
Hele!
Co to máte? Žvýkací tabák?
Do toho vám nic není.
Ukážu vám svý plivnutí.
Mám nejdřív hodit míček?
- Ne, musím se… - Dobře.
- To není… - To je dobrý.
Zkouším to mezi zubama.
Vy nemáte žádný hleny. Pořádný baseballový plivnutí…
- Záleží na ročním období. - Ale potřebuju žvýkací tabák.
Nebo slunečnicový semínka.
Tečovanej odpal, přežil jsem.
Bože můj.
To je metovej odpal.
Tím končím.
Viděl jsem vás v různých fázích vaší kariéry.
Viděl jsem film Příručák,
kde někdo vyhodí do povětří…
PŘÍRUČÁK
…v letadle jedovatý nervově paralytický plyn.
- Jo. - Dobrá práce.
Často máte hodně dialogů.
Ve vašem podání jsou tak přirozené a uvěřitelné,
že za tím asi musí být hodně práce.
Jste dnes lepší herec,
než když jste s Rickym plivali po publiku?
To doufám, Dave.
Podle mě mám velké štěstí,
že jsem si vybral povolání,
které se mnou bude stárnout.
Vždycky budou nějaké role dědečků,
takže až budu v tom věku, můžu je hrát.
Říkám o vás, že jste herec hlavních rolí a filmová hvězda.
- Ne. - Skvělý herec, režisér.
Ale jak to vidíte… Jaký je váš typ? Co vy na to?
Vidím se jako, doufám…
Rád hraju nás.
Rád hraju hlavního hrdinu,
člověka, na kterého uděláte střih
a sledujete jeho tvář, jak reaguje na šílené věci, které jste právě viděli,
ať už v komedii, nebo dramatu.
Líbí se mi být zástupcem publika, proto mě asi víc láká být režisér,
protože to je člověk, který utváří váš zážitek.
Zlepší se režisér tím, že taky hraje?
Hraje herec lépe, když i režíruje?
Podle mě určitě.
- Kterým směrem to platí? - Asi oběma.
Většina režisérů by vám asi řekla, že by si rádi dali pár hodin herectví,
aby aspoň trochu pochopili, jak ti blázniví herci myslí
a jak s nimi mluvit a tak…
A herci ve skutečnosti pořádně nechápou,
co všechno režisér dělá, dokud si to sami nezkusí,
protože většina herců…
Budu mluvit jenom za sebe, já myslel,
že práce začíná první den natáčení.
Ale režisér a zbytek štábu už na tom místě byli šestkrát.
Váš štáb tady byl možná už týdny předem.
- Připravit osvětlení… - Já přijel včera odpoledne.
Ale vám… Kolik vám bylo? Nejmladší režisér v americké asociaci.
Registrovaný režisér. Co to bylo za projekt?
Bylo mi 18 a šlo o seriál Valerie.
Režíroval jste půlhodinové sitcomy?
- Ano. - A režíroval jste sebe.
Jste jako tříruký žonglér. Nevím, jestli něco takového existuje.
Jaké to je? Je na tom něco?
Zjistil jsem, že se při hraní cítím tak uvolněně,
protože už to dělám tak dlouho,
že mi to dovoluje pozorovat i ostatní části toho procesu.
Proto můžu…
Pro mě je efektivnější hrát, když režíruju,
protože jednak nemusím režírovat sebe,
jeden herec je vyřešený.
Ale máte na place někoho, kdo má blízko ke hvězdě a režisérovi,
a té hvězdě nebo režisérovi řekne…
„Hele, ta scéna byla hrozná.“
Možná: „Zkusíme to znovu.“
Jo. Ty jsem nechal vyhodit.
Ne, oni… Ano, samozřejmě.
Promluvme si trochu o vás.
Úplně na začátku jste se zmínil,
a já to trochu zažil, že máte rád tým Dodgers.
Celoživotní fanoušek.
- Jo. - Povídejte.
Obhájci titulu Světové série.
Kde sedíte, když jdete na zápas?
Jsem až dole. Vepředu dole, Dave.
Kolik řad od rozhodčího?
No, žádnou.
- Pan První řada. - No, ale…
Davide, já…
Zepředu toho vidíte mnohem víc.
Takže jste přímo tam.
Jsem přímo tam, u stěny střídačky hostů.
Zkoušíte vytočit soupeřovy pálkaře?
No, nesmíte nadávat, jinak by vás vyhodili.
Ale když vymyslíte něco,
co je rozhodí, třeba:
„Při odpalu se nadechuješ, nebo vydechuješ?“
Ten chlap je…
- To je geniální. - Že jo?
Nebo: „Klid, nemysli na to, kámo, nesleduje tě přece 40 milionů lidí.
Jenom asi pět nebo šest milionů. Tak nebuď nervózní.“
Něco takového, co je trochu vykolejí.
Poznáte, jestli je ta zpráva zasáhla,
nebo nehnou brvou, soustředí se a vy neexistujete?
Podle reakcí spoluhráčů, kteří stojí vedle nich
a slyšeli to, a jednoho, který dělá, že ne…
Oni se otočí a koukají na mě: „Co to děláš?“
- Tak jo. - Co to…
A já říkám: „Jste protihráči!“
Připadáte mi jako normální chlap,
jaký byste byl, i kdybyste nebyl velká hvězda.
Takže vodíte děti na baseball proto, že jste normální chlap?
Jo, je v tom hodně…
Baseball se mi hlavě pojí s normálností.
Mám rád klid baseballových zápasů.
Někdo říká, že je to nuda. Ale já mám v tomhle uchu rádio.
Druhé ucho mám pro člověka, se kterým sedím.
Nezapisuju si skóre, ale poslouchám komen…
Je to hra, ne sport.
Dřív jsem trochu sledoval každý sport,
ale asi před 30 lety jsem viděl dokument Kena Burnse o baseballu
a teď hodně sleduju baseball.
A jsem správce svojí baseballové fantasy ligy.
Jsem do toho blázen a líbí se mi to.
Bože, baseballová fantasy liga, já myslel, že už máte dost práce.
Já vím, ale… Aspoň nemám čas na lumpárny, Dave.
Vstávám brzo ráno a kontroluju si skóre.
- Musíte něco dělat. - Jo, musím něco dělat.
- A… - Jak se jmenuje váš… tým?
Tohle bude dobrý.
Znáte písničku Eltona Johna „Tiny Dancer“?
- Tiny Dancer. - Můj tým je „Ohtani Dancers“.
Podle Šóheie Ótaniho.
Jsem na třetím místě. Jsme v půlce sezóny.
- A na konci sezóny něco vyhrajete? - Sto dolarů.
- Jenom tak na chuť. - Jo.
Na příští rok máme volno, jestli chcete.
- Národní liga. - Ne.
Já to nechápu a nechci.
- Dobře. - Já nevím.
Takovej jsem.
Příště vás sem vezmu na zápas.
- Žádné příště nebude. Ne. - Ale no tak.
- Chci mluvit o Ozarku. - Dobře.
Děkuju.
Čí to byl nápad?
Byl jste u toho vymýšlení?
Ne. Hledali režiséra
a můj agent Michael Cooper řekl:
„Tyhle dva scénáře jsou to nejlepší, co jsem v životě četl.“
Tak jsem si je přečetl a řekl si: „Panebože, to je tak dobrý.
To bych moc rád režíroval.“
- A… - Zase vás vyrušuju.
Co kromě těch Hoganových, té Valerie, nebo jak se to jmenovalo,
co jste kromě toho do té doby režíroval?
Režíroval jsem nějaké další sitcomy.
Režíroval jsem dva festivalové filmy, malé, nezávislé filmy.
Ale moc jsem chtěl vzít na sebe nějakou větší odpovědnost…
Dobře, tomu rozumím,
ale jaká byla reakce na druhé straně stolu?
„Aha, tenhle.“
Říkali, že hledají…
Neřeknu vám jména, ale byli to tři nejlepší režiséři na světě.
Představte si to, s těmi mluvili.
Já říkal: „Tam nejdu. Vysmějou se mi.“
A on: „Jen běž. Uvidíš.
Když tě dostanu k chlápkovi, co řídí MRC, Modi Wiczykovi…“
Ten si mě bohudík vyslechl,
uvěřil mým kecům a řekl:
„Dáme vám to.“
Kdo byli ti tři nejlepší režiséři?
O kom to mluvíme?
Mluvíme o… Ne, nemůžu říkat jména,
protože oni to samozřejmě odmítli a…
Ne… Dobře. Můžu nadhodit pár jmen?
Třeba…
- Můžu to zkusit? - Jo.
- Ricky Schroeder? - Ne.
Martin Scorsese.
- Nebyl k dispozici. - Dobře.
Ale jste ve správné kategorii.
- Ron Howard? - Nebyl k dispozici.
Tak Scorsese, na takové úrovni byli?
Přesně tak.
Ve věku po dvacítce bych neměl odvahu něco takového udělat.
A je to jedna z největších věcí na streamu.
Úspěšná třeba jako Hra na oliheň?
- To nevím. - Nevím, ale…
- Byl to úspěch. Pořád je. - Někomu se to líbilo.
Páni, ta první řada se mi líbila.
Říkal jsem si: „Ty vole, to je fantastický.“
Děkuju.
A pak jsem začal přemýšlet, že je to…
- Začalo to upadat. - Jo. Ne!
Ale potom, při dalším sledování,
jsem se začal ptát: „Kolik už tam umřelo lidí?
Kolik lidí už zábavným, novým, zajímavým způsobem odstranili?“
Bylo tam nějaké násilí, jo, ale…
Chci jenom číslo. Násilí mě nezajímá.
Správnou odpověď by znal skvělý scénárista Chris Mundy.
Ale myslím, že většinou v každém díle jednoho.
Obvykle jsme měli ve scénáři, že přijde nějaká smrt.
A připravili jsme se na natáčení a já si říkal:
„Bože, kulku do čela, to už jsme viděli…“
Jasně. Toho už máme všichni dost.
Zavolal jsem z placu Chrisovi a říkám:
„Chrisi, právě teď natáčíme
a máme tady krásný krb s pohrabáčem,
který má takovou hezkou špičku.
Co kdyby ho vrazili tomu chlápkovi do krku?“
- Jo. - A on: „Super, jděte do toho.“
Nestalo se vám někdy, že by vám volal někdo od jezera Ozarks…
- A řekl: „Co děláte?“ - Jo.
„Tady nevraždí lidi jak na běžícím pásu.“
No, víte…
Překvapivě se jim to líbilo.
- Říkali… - Začali prodávat spoustu nemovitostí.
Říkali: „Ukazujete, že to tady vypadá krásně.“
Myslím, že mluvili o krásných záběrech.
Ano. Jak dlouhá doba uplynula od začátku do natočení?
Od začátku do konce?
- Pět let. Asi. - Pět let? Páni.
- Jo. - Tak velký závazek.
Hodně času mimo domov.
Ano, hodně.
Ale každý víkend jsem létal domů, abych viděl tyhle borky.
Říká: „Tyhle borky.“
Jedna chybí. Osmnáctiletá Franny.
Jo, proč tady není?
Musela jet za klukem na Rhode Island.
To víte, děti vyrostou a už chtějí…
Na Rhode Island.
Doufám, že tohle nevystřihnou,
protože chci, aby se ta malá chudinka rozbrečela studem,
že si o ní spolu v tomhle pořadu povídáme.
Protože kdybych to udělal svému synovi, už ho nikdy neuvidíme.
Opravdu? No, víte,
Franny a Maple se nestydí. Že ne?
Maple veřejně vystupuje. Je to basketbalová hvězda.
Dobrý.
Je to skvělá volejbalistka a skateboardistka…
Úžasná.
Jako první hrála u ní ve škole v chlapeckém basketbalovém týmu.
To není…
Opravdu?
Je schopná.
Možná by vám dala trochu zabrat.
Dave umí hrát skvěle.
Viděli jste ho?
Kluk z Indiany, krásně střílí ze skoku.
Kolik zápasů ročně navštívíte?
Dvacet nebo třicet.
- Páni. - Jo.
Za pěkných letních večerů se hrají kvízy
a může vás zabrat líbací kamera, ne?
Říkám jim, ať mě tam nedávají. Je mi to trapný.
Máme tady pro vás kvíz na velkém Dodgertronu.
- Vážně? - Jo. Myslím, že vám to půjde.
- Proboha. - Tak můžeme tam dát první otázku?
Uvidíme, kdo to je.
- Jasone. - Mookie!
Mookie řekl moje jméno!
Který hráč získal jako jediný ocenění MVP v Americké i Národní lize
dvě sezóny po sobě?
- Říkal MVP? - Šóhei?
Šóhei.
- Odpovídám Šóhei. - Myslíme, že Šóhei.
Odpověď je Šóhei Ótani.
- Bum! - Tričko dolů.
Počkat, to je svlékací poker?
Ještě nekončíme. Další.
Jasone.
Který nadhazovač jako jediný v historii MLB vyhrál ocenění MVP v NLCS,
MVP ve Světové sérii a Cy Young během jedné sezóny?
Myslím, že Sandy Koufax. Zkuste Sandyho Koufaxe.
- Dave říká Sandy Koufax. - Sandy Koufax!
- Odpověď je Orel Hershiser. - Do prdele!
Sakra.
- To jsem měl vědět. - Ale to byl Freddie Freeman.
A taky řekl „Jasone“!
Ještě jich pár bude.
Jasone, který legendární komentátor před zápasem na stadionu Dodger
odmítl pozvání Davida Lettermana, aby byl jeho hostem v The Tonight Show?
- Clay Kershaw. - Hostem v The Tonight Show?
- Jo. - Vy jste moderoval…
Byl jsem tenkrát v The Tonight Show hostující moderátor.
ABC tenkrát vysílala Monday Night Football.
A já k tomu člověku přišel a řekl jsem mu:
„To by bylo skvělé. Chtěl bych vás jako hosta v The Tonight Show.
Byla by to zábava.“
A ten člověk řekl: „Ne, nebyla.“
Tou ABC a těmi pondělky jste mi napověděl.
- Byl to Howard Cosell? - Byl.
Proč říkal, že to nebude zábava?
Já byl jen trouba, on Howard Cosell.
- Viděl někdy váš pořad? - Asi jo.
To je idiot.
Tak uvidíme. Potvrdíme si to.
Howard Cosell.
- Jo. - Díky.
- Naposled. - Jedna chyba.
Asi jsem to celý podělal.
Byla to vaše chyba.
Já dělám problémy. Poslední.
Komu na konci 80. let na stadionu Dodger
řekl legendární autoritativní rozhodčí
„Cowboy Joe“ West,
když mu Tommy Lasorda toho člověka představil:
„Měl jste se oholit“?
Kurtu Gibsonovi?
Uvidíme, jaká je odpověď.
Odpověď je… Davidu Lettermanovi.
Jo!
Bylo to tam dole.
Prošli jsme těmi bránami dole v levém poli.
Byl jsem tam já, Tom Dreesen, Tommy Lasorda. A přišel Joe West.
Znal jsem ho, ale nesetkali jsme se.
Zrovna jsem pár dní nenatáčel a den nebo dva se neholil.
Ale nevypadal jsem takhle.
Tommy řekl: „Joe, tohle je Dave.“
„Rád vás poznávám.“
A on: „Jo. Měl byste se oholit.“
A já na to:
„To je pravidlo?“
A on řekl: „Podívám se na to.“
Je, když hrajete za Yankees.
Promluvme si o SmartLess.
Dobře. Jo.
Dlouho jsem nechápal, co je to podcast.
A jako první mě zaujal chlápek jménem Marc Meron.
A pak jsem zaregistroval vás a vaše kamarády, Seana a Willa,
a pak jsem slyšel, kolik dolarů za to někdo zaplatil.
Tehdy jsem začal dávat pozor.
Jak… Asi už vás unavuje vysvětlovat vznik tohohle projektu.
Ani ne, protože si moc vážím toho,
že ho někdo poslouchá. Děkuju.
Chápete, je to…
Je to příležitost
pro dva z mých nejlepších přátel,
Willa a Seana, si jednou týdně promluvit.
Tak jsme začali zoomovat
a Will chtěl dělat nějaký…
podcast o střízlivosti
nazvaný Cesta.
Já na to: „Nikdo nebude poslouchat tvůj podcast o turistice.“
Řekl jsem mu: „Budu tam já,
budeme kecat a bude to zábava.“
- On je moc vtipnej, obdivuju ho. - Will Arnett.
Vždycky mě dostane.
Sakra, ten je vtipnej.
Zeptám se vás na něco dalšího. Chodíte k němu domů.
A řekněme, že otevře vrata do garáže.
Má ji plnou košíčků s burákovým máslem od Reese's?
Jo, nějaké tam má, ale…
U Willa Arnetta najdete všechny druhy nezdravého jídla.
- Dobrý. - To je neskutečný.
Má doma dva puberťáky, takže musí mít zásoby.
Ale nemá je pro ně.
- Čím jste se tak proslavili? - Nevím.
Bylo to během covidu, takže lidi zkoušeli cokoli,
aby se spojili s jinými lidmi,
myslím, že to byla bezútěšná doba.
A chodili k nám někteří známí přátelé,
lidi, jako byl Dax, náš první host,
a na začátku přišel taky Will Ferrell.
Na začátku přišel i Jimmy Kimmel.
Vy jste přijít nechtěl.
Ale… Ne, dělám si legraci.
Dave byl moc milý.
Udělal to osobně, když jsme točili náš malý dokument na HBO.
To je pravda.
To pro mě… moc znamenalo.
Ten pořad běžel už čtvrtý rok, když mě pozvali.
Věděli jsme, s kým máme tu čest, museli jsme na vás sebrat odvahu.
Na to se chci zeptat. Začalo to jako koníček a stal se z toho…
Je nějaký lepší příběh o práci coby koníčku, než:
„Děláme to zadarmo, milujeme to, užíváme si to a má to cenu.“
Nejen pro nás.
A pak někdo přijde a řekne:
„Tohle má cenu 100 milionů dolarů.“
- No, já myslím… - Ne. Co myslíte?
- No… - Co myslíte?
Ekonomika tvorby podcastů je pro mě záhada, Davide.
- Pro mě taky. - Že jo?
Ale chci říct, byl to takový milý koníček,
něco jako nedělní večeře,
a najednou: „Ty vole, 100 milionů?“
Jasně. V zásadě se stalo to, že k nám přišel Paul McCartney.
- Páni. - Chápete?
- A potom… - A jak se o vás dozvěděl?
No právě! Jakmile jsme s ním skončili rozhovor,
byl to Seanův host,
dělali jsme takové dvouminutové zakončení:
„To byl ale skvělej host.“
Řekl jsem: „Seane, a odkud se znáš s Paulem McCartneym?“
A on: „Neznám se s ním. Zavolal nám.“
Tak jsme si uvědomili, že…
Tehdy mi poprvé došlo,
že se z toho pořadu stal hit, protože si nás jeho lidé vybrali.
Naše poslechovost si asi zasloužila Paula McCartneyho,
takže to bylo velké štěstí.
Jaké vaše další nesmírné úspěchy můžeme probrat?
Na Netflixu je nová věc, kterou jsem právě dodělal.
Černý králík, jsem na něj moc hrdej.
Černý králík.
Chybělo hodně málo,
vážně malinko, abych v tom hrál.
- Málo. - To je pravda.
Dave bydlí blízko místa, kde jsme jeden den natáčeli.
Já tam ten den bohužel nebyl,
ale vy jste tam přišel a zeptal se:
„Co tady natáčíte?“
A posadil se k technice před monitory, kde většinou sedí režisér.
Dali vám sluchátka? Měl jste nějaké poznámky?
Strašně moc jsem v tom chtěl dostat nějakou roli.
- A řekl jste si o ni? - Samozřejmě, že ano!
Byl jsem u newyorského federálního soudu pro třetí distrikt, nebo jak tomu říkají.
Musel jsem být v porotě.
- Vážně? - Jo.
A kvůli… Žádám spravedlnost!
A kvůli nešťastným shodám okolností jsem musel jít domů pěšky.
Přišel jsem ke svému domu
a tam byla ta obrovská filmová produkce.
Sedl jsem si a půjčil si od asistentky produkce telefon.
Neměl jsem ani klíče, abych se dostal domů.
Dala mi ho a obvolával jsem lidi, aby mě pustili domů.
Mezitím říkám: „Co se to tady děje?“
Řekla mi, o co jde, a já řekl: „Chtěl bych v tom dělat komparz.“
A ona řekla: „Já nemám nic proti.“
Bylo jí to jedno.
Ale nakonec jste neskončil před kamerou?
Ne, protože to byli moc milí lidé a říkali si,
že by byla sranda všechno podělat tím, že se objevím na scéně já.
To byl poslední záběr seriálu.
- Já vím, jaký záběr. - Jo.
Takže tohle děláte. Teď se to stříhá.
Vy jste to režíroval a produkoval.
Jo. Jude Law a já hrajeme bratry, co vedou noční klub v Lower East Side.
ČERNÝ KRÁLÍK
A něco se pokazí, někdo umře
a vy chcete během osmi dílů přijít na to, kdo to udělal.
Dobře. Každopádně vám k tomu gratuluju.
- Díky. - Dobře.
Teď bych rád věděl, na co jsem zapomněl,
co jsem udělal, co jsem zanedbal.
Chtěl byste něco dodat?
Děkuju vám, milým lidem tady, že jste přišli.
Jsme hotoví?
- Myslím, že jo. - Jsme hotoví?
Moc rád jsem vás viděl a mrzí mě, že jsme se neviděli dřív.
A hodně štěstí vaší druhé dceři, sestře,
na Rhode Islandu s jejím klukem Jimem.
- Díky, že jste přišli. - Díky všem!
Příště v pořadu
Mého dalšího hosta nemusím představovat.
- Ještě jednou? - Zkusím to.
Dave a Jason se dál snaží vylepšit si na domácí metě sebevědomí.
Jo, vždycky jsem zvládal druhou metu.
Nezvládal.
- Je to tady. - Ten spadne.
Dostal bych se na druhou.
Nedostal.
Tím končím.
Neskončil.
Tak ještě tři.
- Ne, doděláme kbelík. - Doděláme kbelík! To je váš pokřik.
A pro pořádek, o Ronu Howardovi se neříká, že je vůl.
Překlad titulků: Petr Bajer