Du hade tänkt presentera mig, men jag ska presentera dig.
David Letterman är här.
David Letterman bad mig att vara med i hans program.
Jag gillar att göra saker på mitt sätt, så jag bad honom vara med i mitt program.
Det här är min show.
Hur mycket tror ni att jag kan lägga på i den här versen? Så mycket som jag kan?
Okej…
Det jag var mest rädd för var att få sparken. Det låter så bra nu.
Varje gång nån säger "De kanske inte vill ha dig", tänker jag: "Tack och lov…"
-"Jag ville aldrig göra det." -"Vet du vad? Det är inställt."
Jag älskar det. Om nån säger "Det ska regna", säger jag: "Hur mycket?"
Har du ångrat att du har övertalat dig själv att inte göra nåt?
Har du övertalat dig själv att göra nåt som du ångrar?
Jag övertalade nästan mig själv att inte komma hit. Jag menar allvar.
-Jag vet alltid… -Varför skulle du vilja göra det?
För att jag har lite…
Jag är lite försiktig när jag pratar om mig själv.
Om jag ska sitta här, i ett ställe som Chateau Marmont,
som är som ett hem för mig, framför brasan, och försöka vara ärlig,
så vill jag vara det, och jag vill vara trygg.
Stora delar av mitt liv har jag inte känt mig trygg.
På grund av de stora folkmassorna och folk som jagar turnébussarna…
Det har handlat väldigt mycket om att "The show must go on".
Nu inser jag att showen kan fortsätta,
men "The show must go on" kan inte vara min ledstjärna längre.
Det var det jag sa på Grammy-galan.
Efter genrepet, dagen före sändning, frågade producenterna om jag var nöjd.
Jag sa: "Ja, jag ska nog göra det."
De såg ut som om de skulle spy: "Vad menar du med det?"
Jag sa: "Ja, jag tror det."
De kunde inte tro att jag sa det, för "Flowers" var en viktig del i showen.
Det var viktigt att jag sjöng den.
Grammy-galan kändes som en hyllning till alla kvinnliga artister verksamma nu.
Känner du alla de kvinnorna? Träffas ni…?
Jag är inte särskilt aktiv, skulle jag säga.
Jag umgås inte särskilt mycket med andra artister, underhållare och kändisar.
De känns inte som mina människor, men det finns vissa artister…
Som Beyoncé, som jag… Eller vi. Vi har "känt varandra" länge.
När jag var runt 15 sjöng jag med Beyoncé och alla tjejerna.
Jag var inklämd mellan Rihanna och Beyoncé,
och de var fullvuxna, vackra, förmodligen lika gamla som jag är nu.
De tornade upp sig över mig, så snygga.
Jag var pytteliten och hade akne och tandställning.
Jag stod bredvid Mariah Carey, klädd i diamanter.
Beyoncé var väldigt snäll mot mig.
Sen jag har träffat henne
har vi kanske skapat ett lite djupare förhållande.
Vi har aldrig pratat om det här, så du och jag kanske är bättre vänner
än jag och Beyoncé, men hon och jag har…
Vänlighet och konsekvens är allt. Jag deltar på det sättet,
men det handlar om kvalitet, och inte kvantitet.
Jag vet att det här är ditt program, men det påminner mig om en historia.
-Vet du vem Johnny Carson är? -Så klart.
För mig var Johnny Carson…
Första gången jag gjorde Tonight Show satt han här och jag där,
och det var som att känna igen nån på bussen.
"Jag har sett honom på femdollarssedeln. Jäklar, det är Abe Lincoln!" Det var så.
-Det försvann aldrig. -Ja.
Av nån helt missriktad anledning brukade han bjuda mig på middag.
Vi gick och åt middag, och sista gången vi sågs åkte vi på Hudson på hans yacht.
-Så var det. -Precis!
-Jag hatade det. -Beyoncé har också en yacht.
Av alla som jag kunde ha blivit vän med valde jag hon med en yacht.
Vi är lika. Jag säger ju det!
-Som tvillingar. -Det finns likheter.
-Miley? -Ja?
Hur skiljer det här sig från processen när du turnerar?
Jag är inte i ett omklädningsrum.
-Jag är på ett vackert, historiskt hotell. -Verkligen?
Ja, men det är sportarenor…
De brukar säga till en att ha flip-flops i duschen för att inte få fotsvamp.
"Det är så coolt att du är här. Det här är fotbollslagets rum."
"Jag vill inte duscha där hela fotbollslaget…"
Om du skulle bli tvungen att göra det här under resten av… Låt säga i fyra år.
Små klubbar runt hela landet, ungefär som det vi ska se ikväll.
Skulle det vara okej?
Att ha tråkigt är som tortyr för mig.
Jag skulle inte kunna lova bort mig i fyra år, för jag kanske blir uttråkad.
-Okej. -Det är möjligt.
Du skulle fortfarande göra det du gillar, uppträda.
Efter två och ett halvt år gillar man det kanske inte lika mycket som i början.
Skulle du sluta helt, eller säga "Jag måste till Madison Square Garden"?
Eller Ritz eller Four Seasons eller nån annan bra lokal,
men det kommer ju att komma ut, för det här är ju bara för inbjudna.
Det är väldigt exklusivt, så just nu är det heligt.
Nu är vi på Chateau Marmont.
Vad är det som tilltalar dig med det här stället?
-Det är ett underbart ställe. -Ja.
Jag älskar att se vem som kommer in genom dörren. Man vet aldrig vem det blir.
Det är förstås också ett legendariskt och ikoniskt hotell i LA av en anledning.
Det byggdes 1929.
-Ja, mycket historia. -Först var det lägenheter, nu hotell.
En vän till mig sa, för kanske ett år sen:
"Miley gör konserter i lobbyn på Chateau Marmont.
Hon gör det för att se…"
Du försökte uppleva nånting, och nån sa att det handlade om Grammy-galan.
Om det här gick bra, så kanske… Stämmer det?
Jag hade en konsert i Mexico City.
Det var ett år efter att jag först hade spelat på Chateau Marmont.
Det var ganska jobbigt. Det var ganska precis efter covid…
Det var över 130 000 människor där.
-Det var… -Mexico City.
-Det var helt överväldigande. -En intim sammankomst.
-Var det den största publik du har haft? -Ja, kanske, annars är det nära.
Jag har turnerat och uppträtt på arenor hela mitt liv…
-Är inte det galet? -Man blir isolerad.
Du har varit på arenor hela ditt liv. Inte ens sportstjärnor kan säga det.
Till och med när jag var bebis
visade min pappa upp mig som Simba, och höll upp mig över folkmassan…
-Som Simba. -Som Simba. Och jag älskade det.
Jag grät aldrig. Jag älskade det.
När jag var gammal nog att komma undan barnvakten gjorde jag det.
Jag försökte få tag på mikrofonen och sjunga.
Jag är van vid stora folkmassor och arenor,
men under covid var jag isolerad i över ett år,
och att sen stå inför 130 000 människor blev väldigt överväldigande.
Jag kunde inte riktigt hantera det. Jag fick mycket ångest.
Men för att återgå till Chateau, så hade jag gjort konserten i Mexiko.
Det var i november, och ett år senare, förra november,
var min första konsert här på Chateau, några dagar före min födelsedag.
Min födelsedagspresent till mig själv var att återta kärleken till musiken,
och att inse att man kan göra musik för tusentals eller miljoner personer,
som på Grammy-galan,
men också för de närmaste, eller som en gåva till en själv.
Men det måste vara mer tillfredsställande.
För de här människorna är dina vänner, inte dina…
Jag vet inte 130 000 människor som ser dig sjunga kallas.
Kände du till Chateau Marmont sen tidigare?
Ja, jag har haft det bra här. För mig har det här stället en personlig historia.
Här finns ett slags "om väggarna kunde tala"-känsla.
Jag såg hur ditt ansikte sken upp när du sa att du hade haft det bra här.
-Ja. -Jag tror att jag kan förstå det.
Jag har haft det bra här.
Det är så roligt att få en möjlighet att prata med dig.
Jag ska berätta varför, och det är bara intressant för mig.
Ingen annan skulle nog förstå det.
Vi har träffats en gång förut, kanske bara en gång, kanske två.
Jag hade ett program på CBS varje kväll.
-Jag tror att du var gäst där 2010. -Ja, det var jag.
Här kommer den underbara Miley Cyrus.
-2010? -Det syns på kläderna och frisyren.
Så är det inte längre. För mig eller för nån annan.
-Var du 17 då? -Ja.
Utifrån den du är nu, vad var ditt perspektiv då? Vad gjorde du då?
Var var du när du var 17, och skiljer det sig mycket från nu?
Jag hade väldigt mycket att göra då, när jag var så ung.
-Gjorde du fortfarande tv-serien? -Ja, det gjorde jag.
Den höll fortfarande på.
Jag försökte upptäcka vem jag var utanför min rollfigur.
Jag hade spelat en roll nästan hela mitt liv.
Det var liksom…
Jag antar att min rollfigur utvecklades samtidigt som jag själv utvecklades.
Jag känner att jag har blivit sammanvävd med rollfiguren.
Den figuren är nästan den som jag är nu,
så jag är en helt annan än den som satt med dig för länge sen.
Men mycket är fortfarande detsamma.
Var det… Det är bara för min skull, men var det en bra upplevelse för dig?
-Jag minns det, men mer än så… -Så positivt.
Lyssna, jag mindes precis att jag hade på mig nåt
som jag tyckte var supercoolt 2010.
Nu, när jag ser foton på när jag sitter där med dig…
-Jag vill aldrig ha den frisyren igen. -Inte jag heller.
Eller ha utsvängda läderbyxor. Jag ville bara visa att jag inte var Hannah Montana.
Hannah hade puffiga kjolar och Dr Martens.
Jag ville visa för alla att jag inte var hon.
Var det i början, eller hade du redan börjat försöka bli kvitt den identiteten?
När jag träffade dig var det nog…
Det var ett par år in i…
-Lämnandet? -Ja.
Jag hade inte lämnat serien, men jag hade börjat upptäcka livet.
Jag hade varit full när jag träffade dig. Jag hade druckit och troligen rökt på.
Jag minns att det var en producent med på inspelningen som sa:
"Det här lejonet kommer inte att gå tillbaka in i sin bur."
Jag hade hittat nåt vildsint inom mig, som jag aldrig hade tänkt på förut.
-"Lejonet går inte tillbaka in i buren." -Jag minns att allt förändrades.
Det var då jag började uppleva livet.
-Sånt som 17-åringar upplever? -Ja.
Du har sagt att du såg dig själv som vidöppen när du var yngre.
-Ja. -Du ville vara öppen och ärlig.
Jag kunde inget annat. Jag kände bara till ärlighet.
Mina föräldrar, min mamma som du ska få träffa…
-Tish. -Tish. Hon är väldigt ärlig.
Hon kan inte vara på nåt annat sätt.
Min mamma är otroligt varm, karismatisk, bubblig och ärlig.
Jag har säkert ärvt det av henne.
Jag trodde att jag måste dela med mig av allt jag kände, för att det var ärligt.
Nu har jag lärt mig att Dolly, min gudmor, nog gör det bäst.
Hon är Dolly.
Hon är sig själv, men det finns lager. Det skapar ett slags…
Vi känner oss väldigt nära henne, men vi känner inte att vi känner henne.
Det finns saker som hon håller heliga.
-Som delar av vårt förhållande. -Vi måste prata om Dolly.
Det är svårt att bara nämna Dolly Parton utan att bara: "Jaha, den Dolly Parton?"
"Nej, inte den Dolly Parton."
Ert förhållande började när du var liten, tre, fem, åtta år gammal?
Jag minns inte första gången vi träffades. Jag var liten.
Min pappa och hon jobbade ihop på 90-talet, och sen…
Turnerade de ihop? Gjorde konserter?
De hade musiken. Jag tror att de turnerade tillsammans.
När hon spelade min faster, min gudmor, i tv-serien, passade det så bra.
Det är det jag menar med att min rollfigur påverkade vem jag egentligen är.
Det finns en del av… Eftersom jag utvecklades som människa
medan jag spelade en roll, finns det delar av mig som inte vet skillnaden.
Vissa delar av mig är rollfiguren, som en del av förhållandet till Dolly.
Hannah Montana är känd för att ha en blond peruk,
och en annan personlighet som hon kan stänga av,
så att hon kan vara vanlig på dagarna och en superstjärna på kvällarna.
Jag har insett att Dolly har haft det så i nästan hela sitt liv.
Hon har alltid på sig peruk och "Dolly".
-Det handlar inte om… -Hon har på sig Dolly.
Det handlar inte om en föreställning som hon skapar den här figuren för.
Du har beskrivit hur vi känner henne,
vilket är, skulle jag säga, 360 grader, men inte helt 360 grader.
Kan du berätta nåt som skulle chocka oss att få veta om Dolly?
Vi kan ju börja med Dollywood. Det måste ju gå jättebra för dem.
En sak jag kan säga om Dollywood är att hon verkligen äter den maten. Ofta.
Om hon frågar vad jag vill ha till lunch…
Hon äter Dollywood-maten.
Det jag skulle kunna berätta om Dolly…
…utan att dela med mig av för mycket är att hon inte är rädd för svåra samtal.
-Ge oss ett exempel på ett svårt samtal. -Ett svårt samtal?
Jag sa: "Jag vet inte om jag ska göra Grammy-galan."
Hon sa: "Så klart ska du göra Grammy-galan.
Du ska visa alla där vad du går för.
Du ska vara allt det som du är när du sitter här framför mig."
Hon sa: "Glöm inte skönheten. Håret, sminket, hela föreställningen."
Det är som en rustning för oss. Hon sa till mig…
Hon brukar alltid säga så här:
"Du gör din grej och jag min. Tillsammans blir vi vi."
Hon sa inte att jag skulle vara Dolly, och gömma mig bakom glitter och hår.
Jag ska vara jag.
Det jag ville säga om glam som är intressant…
-Du säger glam, men du menar smink? -Glam.
Ja, men det finns ett syfte här.
Han gav mig onda ögat. Han såg på mig som…
"Det är inte smink. Det är glam!"
Förlåt.
Du har fått studera mig före det här samtalet.
Jag har studerat dig. Du har sett likadan ut väldigt länge.
-Är det bra eller dåligt? -Det är bara ett faktum.
Det beror på var man började.
Det jag menar är att förbereda mig så här är nåt som jag är väldigt van vid.
Jag har gjort det hela mitt liv. Jag kan det kanske mer än nåt annat.
Jag har sminkat mig längre än jag har kört bil.
Jag kan det här. Förstår du?
Får jag fråga en sak? "Destiny Hope Cyrus." Vad hände där?
-Vad menar du? -Det är…
-Man får höga förväntningar. -Det är det jag menar.
Förklarade dina föräldrar nånsin det?
De sa att det var mitt öde att ge världen hopp.
-Så fint. -Ja.
-Men mycket att lägga på ett barn. -Det är mycket, men jag tycker ändå…
Från första början fanns det en intention, och det har man inte alltid.
Ibland skaffar man barn bara för att:
"Undrar vad som skulle hända om vi blandar ihop oss?" Hallå där!
Jag kommer strax.
Din Uber väntar på dig. Jag visste att du inte skulle stanna. Ska jag hämta mamma?
Mamma, jag kan inte prata mer för de fixar läpparna. Kan du ta över?
Borde jag bli orolig nu?
Nej, hon vet att vi pratar om glam, och om man gör det har hon saker att säga.
-Hörde jag glam? -Du hörde glam!
-Sa nån "Glam"? -Hej.
-Vem är du? -Vem är du själv? Du är söt.
Jag sa att jag var lite skraj, så då sa hon: "Flirta med honom."
Det fungerar.
-Det här är din mamma. -Vad då? Det fungerar.
Det kallas känslomässig manipulation. Kvinnor är bra på det.
Slå dig ner.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
Tack för att både din dotter och du tar dig tid.
-Jag hade inte velat missa det. Jag… -Det är inte sant.
-Hon hade tänkt missa det.
Hon ringde mig igår… Nej, hon messade.
"Jag hoppas att du förstår, MC, men jag är för nervös för Letterman imorgon."
-Det händer ofta med min familj. -Ja.
Allt jag vet om dig är helt otroligt.
Du jobbar med en familjemedlem, din unga dotter,
och du sköter om båda aspekterna av det livet.
Att ni ändå kan ha ett gott förhållande är otroligt, och det är tack vare dig.
Hur gör man det?
Hon måste ha varit omöjlig nån gång.
Det fanns perioder när hon gjorde de galna saker som alla ungar gör.
"Som alla ungar gör." Folk säger aldrig det.
Jag hörde också att hon hade utegångsförbud tills hon var 20.
-Ja. -Det är ju inhumant.
Amnesty kommer att vilja undersöka det.
-Regler är till för att brytas. -Det är sant.
Jag följde inte alla regler…
Men det var mitt mål, att behålla Miley under mitt tak så länge som möjligt.
Det jag var mest rädd för var att hon skulle flytta.
Hon hade definitivt råd att flytta hemifrån innan hon var 18.
Det händer ofta med ungdomar i Hollywood, men hon gjorde inte det.
Hon stannade hemma, och jag valde verkligen mina fajter.
Okej, hör ni. Skaffa ett rum. Jag måste förbereda mig.
-Jösses! -Vad då? Jag måste gå.
-Hoppsan. -Du vet…
Dags att gå. Jag vet att de håller koll på allt i det här rummet.
-Sjöng du "Flowers" här för första gången? -Ja.
Varför just i den lokalen? Varför just då?
Berätta om låten och vad den betyder och allt annat du har att säga om den.
Det här är bra.
Det som är speciellt med "Flowers" är att det är en historia och en låt
som jag har förtjänat. Historien är ärlig.
Det är ingen lottovinst. Ibland kan låtar vara lottovinster.
-Vad betyder det? -Att de bara faller över en.
En låt som "Party in the USA" var en lottovinst.
De som hade skrivit låten hittade mig av alla människor i världen
och tyckte att jag passade. Det var inte mer än så.
Man märker det i vad den låten betyder.
Det finns inget större djup i en låt som "Party in the USA".
Inte bara när det gäller ämnet, men också i hur känslomässigt engagerad jag är.
Men en låt som "Flowers" är jag väldigt känslomässigt fäst vid,
eftersom jag själv har levt varje stavelse.
Det jag tyckte om med den är att temat är så enkelt.
Det är inte…
Det krävs inga djupa tankar för att inse: "Jag kan köpa mina egna blommor."
Men i praktiken är det inte så lätt,
när man sitter fast i den där röran.
Ja, och när jag skrev "Flowers" var jag inte helt säker på refrängen.
Först hade vi skrivit:
"Jag kan hålla min egen hand, men inte älska mig själv som du."
Den hade ett slags 50-talskänsla, och den var ledsnare.
När jag kom hem kunde jag inte bestämma mig.
Båda varianterna kändes lika sanna.
Båda var lika levande, och kändes speciella och ärliga.
Det är nåt annat när nån annan älskar en.
Det är skillnad på att köpa egna blommor och att få dem av nån som tycker om en.
Och lyckan i… Jag hade aldrig tänkt på det så förut,
men mycket av det som vi vill ha av ett förhållande, kan vi ge oss själva.
Men då måste man ha ett sunt förhållande med en själv och älska att vara en själv.
Men låten framhäver också det som man kan sakna med det förhållandet.
"Jag kan köpa mina egna blommor, men det var inte det jag hade hoppats på."
Eller hur? Absolut.
Det är därför den är så sorglig… Den är en av mina sorgligaste låtar.
Var det renande? Hjälpte den dig vidare?
Att skriva den känns på ett sätt,
men att folk älskar den så mycket känns på ett helt annat sätt.
Jag har aldrig känt mig så stolt över en låt förut,
och det har att göra med lottovinsten.
Eftersom jag jobbade för den känns det annorlunda när folk gillar den.
-Den fick ett överväldigande gensvar. -Ja.
Hur är läget? Har alla det bra?
Jag har hört ett citat från dig som jag inte riktigt förstår.
"Jag är en skapande person, men jag vet att jag blev skapad."
-Det blev vi alla. -Ja. Förklara det. Vad betyder det?
Jag föddes kreativ. Det vet jag.
Sen jag var liten har jag skrivit låtar och ritat abstrakta och konstiga saker.
Jag är kreativ av naturen.
Men det finns olika sidor hos mig och hos alla andra,
som vi kanske bara visar för vissa, eller kanske inte visar för nån.
Jag gör det i offentlighetens ljus,
men jag vill vara tydlig med att det inte är ett alter ego.
Det är absolut ett uttryck för mitt väsen. Det är sån jag är av naturen.
Jag skulle inte kunna låta bli att leva i en sanning,
men vi vet att många motsägelsefulla saker kan vara sanna samtidigt.
Kan vi prata om början på ditt artistliv, hela Hannah Montana-biten?
Förklara hur det gick till.
Hur gammal var du…
-På en audition sa man att du var för ung. -Ja.
Vad hände? Anlitade de nån äldre eller sköt man upp alltihop?
Ja. När de började spelade de in ett pilotavsnitt med en annan tjej.
-Sen visade de det för folk, för barn. -Fokusgrupper.
-De gillade henne inte. -Skitungar!
Jag älskar dem för det.
Jag var hemma i Tennessee och växte.
Jag ville att mina hörntänder skulle komma ner.
-Gick du i skolan då? -Ja.
-Så de ringde och sa: "Kom tillbaka."
Hela familjen flyttade från Tennessee till LA. Vilka var ni?
Först var det bara jag… Mamma är bättre på att berätta det här.
Jag har ett uselt minne, och jag ärvde min pappas narcissism,
så jag vet inget om mina syskon förutom vad jag gjorde.
-Wow… -Jag… Det är sant. Det är okej.
Jag skulle flytta till LA, och det var allt jag visste.
Jag var så ung. Det kändes kul att vara på Disney Channel. Jag tittade på det.
Ingen oro för att lämna skolan och vänner?
Jag var jättepå. Jag gillade inte skolan. Jag blev mobbad fruktansvärt mycket.
Varför det?
När jag gick i sexan var det svårt… Det är svårt att vara tjej i skolan.
Du har en son, eller hur? För tjejer är det en helt annan värld.
Jag såg inte särskilt bra ut, dessutom var jag väldigt liten,
så de större tjejerna kunde knuffa runt mig fysiskt.
De mobbade mig både verbalt och fysiskt.
Jag var rädd för att gå på toa i skolan för att jag var rädd att få stryk.
Jag bara… Jag hade det inte särskilt trevligt i skolan.
Du kommer fram, och nu är du hos Disney.
Jag fick veta en häpnadsväckande sak,
att det var den mest framgångsrika produktionen,
det mest framgångsrika tv-programmet i hela bolagets historia.
Kanske större än mössen.
De sålde merchandise för över en miljard dollar.
När gick du från att tänka "Oj, vilken tur jag har…",
till att inse att det egentligen var de som behövde dig.
Jag trodde nog aldrig att de behövde mig…
Det var ju så, men jag visste inte det.
Jag och mamma var inte beräknande på det sättet.
Vi insåg inte vilken makt jag hade förrän jag blev äldre. Jag visste inte.
Var det kul eller bara slit?
Som jag sa är det både roligt och slitsamt. Det var både och.
Häromdagen, på en liten middag med några vänner, frågade nån…
Vi spelade ett spel där man ställer djupa frågor,
och nån frågade om mitt perfekta liv.
Mitt perfekta liv skulle vara som ett synopsis till tv-serien.
Jag skulle vara normal på dagarna och en superstjärna på kvällarna.
Jag skulle vilja resa runt världen anonymt
och gå omkring och uppleva städer som jag bara har varit i på turné.
Ett perfekt liv hade varit där jag är nu, men att kunna resa anonymt.
Många människor säger i olika intervjuer och i olika sammanhang:
"Min pappa är min hjälte." Det kommer inte att hända hos mig.
Kände du nånsin så om din pappa?
Det är min mamma som är min hjälte.
Och min pappa…
Jag är tacksam…
…framför allt för hans gener. Jag har ärvt hans fantastiska hår.
Men han har också ett grundat förhållande
till det som är äkta och till naturen, till och med när han var jättekänd.
Jag är tacksam för att ha fått se honom gå före mig.
Det är nästan som att jag fick en karta.
Det finns kartor som visar vad man ska och inte ska göra. Han har visat mig båda.
Jag tycker nog… Vi hade väldigt olika uppväxter.
Min pappa växte upp väldigt fattig i en väldigt liten stad.
Hans föräldrar skilde sig när han var liten.
Min pappa hade en tuff barndom, och min barndom var…
Vi kan ju prata om hur svårt det var att ha läxor och att lära sig repliker,
men jag hade mat, jag hade kärlek, ett stort hus… Min pappa hade inte det.
Jag har mycket medkänsla för honom när det gäller hans barndom.
Den var naturligtvis en del i utvecklingen till den han är nu, som jag älskar mycket.
Han måste ju ha varit viktig på samma sätt som din mamma var i början.
Hur mycket är hans förtjänst? Är det hälften? Lika mycket som din mamma?
De är olika. Man kan inte väga dem på samma våg.
Ja.
Utan min pappa vet jag…
Jag hade bokstavligen inte varit här, jag hade inte existerat,
men jag hade inte heller varit den jag är som människa.
Att min pappa är kreativ och en artist och sättet som hans hjärna fungerar på
har alltid gjort att jag känner mig säkrare med vad jag själv tänker,
för vi har väldigt liknande tankar.
Jag tror att jag har ärvt hans perspektiv på verkligheten och på livet,
snarare än hur jag blev uppfostrad, för det var min mamma som gjorde det.
Är det orimligt att dina föräldrar skulle kunna ha lika stora roller i ditt liv?
Blir det alltid den ena eller den andra som står dig närmast när saker förändras…?
Det handlar inte om närhet.
Det handlar också om att min mamma växte upp i en hel, vacker familj.
Min mamma var adopterad, så hon blev ju faktiskt utvald.
Hennes föräldrar kunde inte få barn, så de ville ha henne mer än nåt annat.
Min mamma kom till världen och var väldigt önskad och älskad,
och fick ett väldigt vackert liv. Min mormor skämde bort både henne och mig.
Min pappa hade inte det.
Det är intressant, för jag tycker att det ofta är så
att inte bara mamman är viktig, utan även hennes mamma.
Jag har tatuerat henne på armen. Hon är allt.
Det är min mormor. Det är "Mammy".
Hon drev min fanklubb tills hon dog.
Hon svarade på varje brev som kom till min fanklubb tills hon dog.
Varje dag, hela dagarna.
Men för att sätta punkt för det här
är det inte så att du har fjärmat dig från din pappa.
Det är bara så saker och ting råkar se ut.
Ja. Det som är så vackert är att mina föräldrar tjänade sina barn.
Jag vet det. De offrade väldigt mycket för vår skull.
De gjorde alla våra drömmar möjliga.
Du är nykter. Vad betyder det?
Att ta ett litet bloss från mammas joint… skulle aldrig hända.
Det är för starkt. Hon gav Wiz Khalifa en panikattack med sitt starka gräs.
Jag tar tillbaka det.
Jag röker inte mammas gräs längre, för när jag var där…
Sista gången jag rökte hennes gräs var för några veckor sen.
Jag tog ett pyttelitet bloss, och sen kunde jag inte köra bil på tre dagar.
-Jag visste inte vem jag var. -Jösses.
Rökte hon på när du bodde hos henne?
Nej. Vi hade fått tag på lite gräs när vi var på turné.
Det var jag, dansarna, bandet, alla.
Jag hade sagt att jag trodde att det kunde hjälpa henne.
Hon hade ångest och svårt att sova, och hon var hispig i största allmänhet.
När jag föreslog det sa hon: "Okej. Säg inget till nån. Jag är en god kristen."
Hon älskade det. Hon har rökt på ända sen dess.
Tanken på att du är nykter…
Du är nykter förutom ett och annat bloss på en joint.
Ett och annat bloss… Inte ens det! Jag låtsas för att verka cool inför mamma.
-Jag röker inte ens gräs. -Upp-och-nedvända världen.
Jag tycker verkligen att CBD har hjälpt mig.
-Vad har det för effekt? -Ingen. Det händer inget.
Det är poängen. De vänner som röker på… Mamma! "De vänner…"
Mamma brukar säga: "Vad är poängen?" "Det är gräs, men man blir inte hög."
-"Meningslöst." -Ja.
Men det hjälper mig på vissa sätt.
Men röken, oavsett vad du röker,
irriterar väl ändå dina lungor, din hals, din…
Det påminner mig om en fras som min vän Paul Shaffer älskade…
-Jag älskar Paul. -"Vegashals."
Paul älskade att jobba med dig och Bill Murray.
Jag med. Vi fick också sjunga tillsammans i Washington DC.
-Jag var där. -Var du?
Jag har aldrig rökt på före en konsert.
Du kom fram och kungjorde stolt att du var hög.
Varför… Varför gjorde jag det den dagen? Jag vet inte.
-Minns du att jag glömde texten? -Nej.
Allt Paul Shaffer sa var: "Vi gör om det där."
-Sen började vi om. -Det minns jag.
Jag hade aldrig gjort det. Enda gången jag glömde texten…
Ännu ett hemskt tillfälle. Med Bono i Carnegie Hall.
-Vilken sylta! -Jag hade supit ner mig kvällen före.
Om jag skriver en bok ska den heta: "Bono hörde aldrig av sig igen."
Det är som… Man är… Man har lyckats. Man har nått toppen.
Jag ska uppträda i Carnegie Hall med Bono, men jag bestämde mig för att supa ner mig.
När jag sitter här och pratar med dig hör jag olika röster
som påminner mig om olika sångerskor som jag känner.
Jag undrar, när du var barn och du hittade din egen röst,
vems röst hörde du i ditt huvud då?
Det var kanske inte din egen. Försökte du härma nån annan?
Jag antar att vi alla är som cocktails som består av allt som har inspirerat oss.
-Mycket Stevie Nicks. -Ja.
Och mycket Tina.
Dolly, så klart.
När jag blev äldre… Jag låter inte som Céline Dion, men jag lyssnade…
-Brittany Howard? -Jag älskar Brittany Howard.
Jag jobbar med Shawn Everett, som gjorde hennes senaste skiva.
Brittany Howard är en av mina favoriter.
-Janis Joplin? -Så klart.
Jag brukade göra Janis Joplin-covers när jag uppträdde för 100 000 människor.
Det är kul att se fansen, för de är där för att se olika versioner av mig.
Några vill se den som de växte upp med, andra vill höra "Party in the USA".
Vissa vill höra nya saker, andra gillar där jag är just nu.
Vissa gillar covers som ett sätt att upptäcka ny musik.
Så här kan det se ut hemma hos mig:
Jag var nere i mitt rum, det var släckt,
och plötsligt hör jag dig…göra en cover.
Jag skriker: "Vad i helvete?"
Min fru Regina kommer springande. Hon springer inte.
Hon sa: "Vad är det?" "Hon gör en Pink Floyd-cover!"
Jag sa: "Ingen…" Ursäkta. "Ingen gör Pink Floyd-covers."
Jag gjorde det när jag var i Las Vegas.
Det var nog det sista jag borde ha gjort på en radiogrej i Las Vegas.
Varför det?
Jag minns inte vem jag hade framför mig, men det var ungefär så här:
"Efter Justin Timberlake kommer Miley att sjunga låtar som ni skiter helt i."
-Men vad säger det om mig? -Vet du vad? Jag gjorde det för dig.
-Gud välsigne dig. -"Nån i en källare tittar på det här."
Ibland hör man Pink Floyd, men aldrig… Det lät som att du var med i Pink Floyd.
Jag gjorde "A Boy Named Sue" när jag var i Sydamerika på turné för Bangerz…
-Det gick som man kunde föreställa sig. -Ja.
Det var ingen stor hit.
Det var när jag red på en jättekorv och rutschade nerför min egen tunga.
Sen tog jag en paus och sjöng "A Boy Named Sue".
Där finns också en språkbarriär, så skämtet gick inte fram heller.
Jag tyckte att det var…
Det är beundransvärt, för även om man vill höra en artist spela sin egen musik,
så är det en fröjd att höra annat också. Jag blev behagligt chockad.
Du är…en av väldigt få, om inte den enda heterosexuella mannen
på en sån här konsert. De är bara för inbjudna.
Man måste vara gay för att bli inbjuden.
Här kommer en låt till av en annan David som jag gillar. David Byrne.
Han bad mig vara med på Stop Making Sense.
De släpper skivan igen, och de låter folk göra covers av låtarna.
Jag gillar ju att göra saker på mitt sätt, så jag skrev om låten istället.
Och… Jo, faktiskt.
Min tolkning var typ:
David Byrne tolkar Johnny Cash som tolkar Kylie Minogue.
Det är den version som vi ska spela för er.
Om ni kan den här låten är det här den vanliga delen.
Min nya del.
Vem vill höra lite Tennessee-franska?
Tack så mycket.
Ska du göra David Byrnes delar?
Jag vet inte vilka ni är.
Jag vet inte hur ni kom in, men ni förstår vilken tur ni har som får se det här, va?
Ja!
Vilket vackert instrument. Vilken underbar kvinna.
Och det var trevligt att få träffa Tish. Det här var så bra.
När jag satt här tänkte jag att jag kanske var gay.
Vi ska göra några tester, och jag återkommer.
Gud välsigne dig. Tack.
Miley Cyrus.
Jag tänkte det redan när jag såg dina smala byxor.
Jag är glad att du har fattat.
Vi är två timmar från Palm Springs. Du kan börja om här och nu.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu