Voiai să mă prezinți tu, dar o să te prezint eu pe tine.
David Letterman e aici.
De fapt, el m-a invitat în emisiunea lui, dar eu fac lucrurile în felul meu.
Așa că am inversat rolurile și i-am zis: „Vei veni tu la spectacolul meu.”
Ăsta e spectacolul meu.
Cât de dramatică pot să fiu cântând acest cântec?
Să mă dau în spectacol?
Bine!
URMĂTORUL MEU INVITAT NU ARE NEVOIE DE PREZENTARE – CU DAVID LETTERMAN
Cea mai mare teamă a mea era să fiu concediată. Cum sună asta acum?
Când aud: „E posibil să nu mai participi la asta.”
Slavă Domnului!
Nici nu voiam s-o fac. Nu știu de ce o făceam.
„Ia ghicește! A fost anulat.”
Ador asta. Când au spus că o să plouă, am răspuns: „Cât de tare?”
Ai renunțat la lucruri la care regreți că ai renunțat?
Ai acceptat lucruri pe care regreți că le-ai acceptat?
Aproape că am renunțat la interviul ăsta.
Vorbesc serios.
- Știu mereu… - Stai puțin! De ce ai renunța la asta?
Pentru că sunt puțin precaută
când vorbesc despre mine.
Știind că vin aici,
într-un loc ca Chateau, unde mă simt ca acasă,
în fața șemineului, aș vrea să fiu sinceră
și aș vrea să simt că pot face asta.
Mare parte din viața mea nu m-am simțit în siguranță,
aflată în mijlocul mulțimilor
și mereu pe drumuri.
Deviza a fost mereu: „Spectacolul trebuie să continue.”
Îmi dau seama acum că spectacolul poate continua,
dar nu mai pot accepta că spectacolul e musai să continue.
Și asta le-am spus la premiile Grammy.
După repetiții, cu o zi înainte de spectacol,
producătorii m-au întrebat:
„Ești mulțumită?” „Da. Cred că o fac.”
Și toți păreau că li s-a făcut greață.
M-au întrebat: „Ce vrei să spui?”
„Păi, încă mă decid. Cred că o s-o fac.”
Și nu le venea să creadă asta.
„Flowers” urma să fie numărul-cheie din spectacol.
Era destul de important.
Seara de la premiile Grammy a părut o celebrare uriașă a femeilor din muzică.
Ești prietenă cu ele? Vă întâlniți și…
Aș spune că nu sunt foarte activă
sau că nu fac parte din comunitatea artiștilor și vedetelor.
Nu simt că ei sunt tribul meu.
Dar sunt anumiți artiști,
precum Beyoncé, pe care o…
Cum suntem noi doi. Ne cunoaștem de mult timp.
Când aveam, probabil, 15 ani,
am cântat cu Beyoncé și cu toate fetele.
Eram la mijloc, între Rihanna și Queen Bey,
care erau adulte, superbe, aveau vârsta mea de acum,
înalte, pe lângă mine, și absolut uimitoare.
Eu eram mică, cu acnee și aparat dentar,
pe lângă Mariah Carey, care era plină de diamante.
Beyoncé a fost foarte drăguță cu mine.
Acum, doar din întâlniri scurte,
avem o relație poate ceva mai profundă.
Cu ea n-am discutat așa.
Poate că am o prietenie mai strânsă cu tine decât cu ea.
Dar, între mine și Beyoncé, bunătatea și consecvența sunt totul.
În sensul ăsta, fac parte din comunitate, dar caut calitate, nu cantitate.
Nu sunt foarte activă.
Știu că tu ești vedeta aici, dar asta îmi amintește de o poveste.
- Știi cine e Johnny Carson? - Desigur.
Pentru mine, Johnny Carson…
La prima mea apariție la The Tonight Show, el stătea aici, și eu stăteam acolo.
Te uiți la el și parcă ești în autobuz și-l recunoști:
„Tipul e pe bancnota de cinci dolari. La naiba! E Abe Lincoln!”
- Așa a fost. - Da.
- Și așa a rămas. - Da.
Și, nu știu din ce motiv nechibzuit,
mă invita la cină.
Ieșeam la cină, și, ultima dată când ne-am întâlnit,
ne-am plimbat pe râul Hudson cu iahtul.
- Iată! - Asta e!
- Am detestat fiecare minut. - Și Beyoncé are iaht.
Dintre toate artistele de la ceremonie, am ales-o pe cea cu iaht.
Noi doi ne asemănăm. Ascultă-mă!
- Gemeni, ce să mai! - Semănăm.
MACHIAJ
- Miley! - Da.
Cu ce se deosebește procesul ăsta față de cel de dinaintea unui concert?
Nu sunt într-un vestiar.
- Sunt într-un hotel istoric frumos. - Serios?
E logic. În arenele sportive…
Ți se spune să porți șlapi la duș, ca să nu faci ciupercă la picior.
„Bine ai venit la noi! Ăsta e vestiarul echipei de fotbal.”
Nu vreau să fac duș unde face duș toată echipa de fotbal…
Dacă ar trebui să faci asta pentru restul… Să zicem în următorii patru ani!
Să ai concerte în localuri mici prin țară, ca cel din seara asta, ar fi bine?
Plictiseala e
tortură pentru mine
și n-aș vrea să mă angajez să fac asta patru ani,
în caz că mă plictisesc.
Da.
Pentru că e posibil.
Dar faci ce-ți place să faci, să cânți.
După doi ani și jumătate, poate că nu-ți mai place ca la început.
Și i-ai pune capăt. Ți-ai zice: „Vreau la Madison Square Garden.”
La Ritz, la Four Seasons sau undeva cu o cameră frumoasă.
În cele din urmă, s-ar afla.
Momentan, concertele sunt pe bază de invitație.
Totul e exclusivist.
E ceva sacru acum.
Suntem la Chateau Marmont.
Ești ca acasă aici. Care e atracția? Care e legătura?
E un loc încântător.
E adevărat.
În primul rând, îmi plac oaspeții de aici.
Nu știi niciodată cine vine.
Evident, e un hotel legendar și emblematic din Los Angeles,
pe bună dreptate.
Construit în 1929.
- Da, multă istorie. - Erau apartamente. Acum, e hotel.
Cred că acum un an, un prieten mi-a zis:
„Miley ține concerte în holul de la Chateau Marmont,
ca să vadă…”
Încercai unele lucruri înainte de apariția la premiile Grammy.
- Dacă mergea bine… - Da.
- Așa e? - Cam.
Am avut un concert în Ciudad de México,
cu un an înainte de primul concert de la Chateau Marmont,
și a fost o experiență foarte grea.
Abia ieșiserăm din izolare, după COVID.
Și au fost peste 130.000 de oameni.
- În Ciudad de México. - Și a fost copleșitor.
O adunare intimă.
Ăsta a fost cel mai numeros public al tău?
E posibil. Dacă nu, pe aproape.
Am fost în turnee, am cântat și am fost pe stadioane toată viața și…
- Nu e o nebunie? - Izolarea?
Toată viața, pe stadioane.
În afară de câțiva sportivi profesioniști, nimeni nu poate spune asta.
- Până și când eram copil… - E o nebunie!
Tata mă ridica deasupra mulțimii de parcă eram Simba…
- Ca Simba? - Da.
Și mi-a plăcut mereu.
N-am plâns niciodată. Nu-mi displăcea. Chiar îmi plăcea.
Când am ajuns la vârsta „să fug de bonă”, cum spunea el, o făceam.
Mă duceam pe scenă, luam microfonul și cântam.
Am fost mereu în preajma mulțimilor,
dar, după ce s-a închis totul și m-am izolat mai bine de un an,
interacțiunea cu un grup de peste 130.000 de oameni
a fost copleșitoare.
N-am știut cum să fac față acestui lucru și mi-a provocat anxietate.
Dar, revenind la Chateau,
după ce am cântat în Mexic,
în noiembrie,
un an mai târziu, în noiembrie anul trecut,
am avut primul concert la Chateau, cu două zile înainte de ziua mea.
Mi-am făcut acest cadou,
redobândirea iubirii față de spectacol și muzică,
știind că muzica poate fi interpretată
în fața a mii sau milioane de oameni, la premiile Grammy,
dar și în fața amicilor și familiei.
- Îți faci un cadou. - Probabil, satisfacția e mai mare.
Oamenii aceia sunt prietenii tăi.
Nu sunt…
Nu știu cum să numesc 130.000 de oameni.
Știai despre Chateau Marmont dinainte, nu?
Da, m-am distrat bine aici.
Mai e și asta. Locul are o istorie.
Pentru mine, se potrivește zicala:
„Dacă pereții ar putea vorbi…”
Am văzut că te-ai schimbat la față când ai spus că te-ai distrat bine aici.
- Da. - Într-un fel pe care cred că-l înțeleg.
Da, m-am distrat bine aici.
Mă bucur că pot să discut cu tine.
Îți spun de ce. Motivul e special doar pentru mine.
Nu cred că altcineva ar înțelege.
Ne-am mai întâlnit o dată.
Poate de două ori.
Aveam o emisiune pe CBS în fiecare seară.
Ai fost invitată la emisiunea aia. Cred că a fost în 2010.
Da.
Minunata și talentata Miley Cyrus!
- În 2010. - Știu sigur asta. După haine și coafură.
- Da. - Nu mai vezi așa ceva.
La mine sau la altcineva.
- Aveai 17 ani. - Da.
Vreau să știu care era perspectiva ta.
Ce urmăreai atunci?
Cum erai la 17 ani față de cum ești acum?
Eram foarte ocupată atunci, tânără fiind.
- Încă filmai pentru serial? - Da, încă filmam.
Era pe terminate.
Da, încercam să mă cunosc
și să-mi aflu identitatea.
Jucasem un personaj toată viața.
Și asta a fost cam…
Cred că m-a schimbat.
Personajul s-a dezvoltat odată cu mine.
Simt că m-am contopit cu personajul.
Personajul încă trăiește prin mine.
M-am schimbat mult de când ne-am întâlnit, cu mulți ani în urmă.
Dar multe lucruri sunt încă la fel.
E tot o curiozitate personală. A fost o experiență bună pentru tine?
- Mi-o amintesc, dar mai mult… - Câtă susținere!
Ascultă!
Îmi amintesc că purtam haine
pe care eu le credeam super mișto în 2010.
Acum, când văd fotografii alături de tine,
nu-mi mai doresc asemenea coafuri.
- E valabil și pentru mine. - Sau pantaloni de piele evazați.
Voiam să mă distanțez de Hannah Montana.
Stilul ei includea o fustă cu volane și bocanci Dr. Martens,
iar eu voiam ca toți să știe că eu nu eram ca ea.
Ăsta a fost începutul distanțării tale de acel personaj?
Când te-am cunoscut,
cred că făceam deja asta de un an sau doi.
- Renunțaseși? - Da.
Nu renunțasem complet încă,
dar începusem să-mi trăiesc viața.
Apucasem să mă îmbăt, până ne-am întâlnit.
Am băut, probabil că am fumat iarbă.
Îmi amintesc că un producător mi-a zis pe platou:
„Acest leu nu se mai întoarce în cușcă.”
Îmi descoperisem latura sălbatică
și nu mă gândisem că…
„Leul nu se mai întoarce în cușcă.”
Îmi amintesc că totul s-a schimbat
când am început să-mi trăiesc viața.
- Ca la 17 ani. - Da.
Te credeai deschisă când erai mult mai tânără.
- Da. - Asta căutai.
Așa erai față de tine, față de lume.
Doar asta știam. Așa am crescut.
Părinții mei, mama, pe care o vei întâlni…
- Tish. - Tish e sinceră.
Nu știe cum să fie altfel.
Mama e cea mai caldă,
cea mai carismatică, plină de viață și sinceră persoană.
Cred că am moștenit asta de la ea.
Am simțit să împărtășesc tot ce trăiam, pentru că era sincer.
Și acum am aflat că Dolly, care e nașa mea, face asta cel mai bine.
Ea e Dolly.
E ea însăși, dar are și alte laturi.
Asta creează…
Suntem apropiați de ea, dar nu simțim că o cunoaștem.
Mai sunt lucruri care rămân sacre pentru ea.
- Inclusiv relația noastră. - Să vorbim despre Dolly!
E greu s-o aduci în discuție.
- Și să schimbi subiectul. - Da. Acea Dolly Parton? Nu cred!
Relația voatră a început când erai mică.
Trei ani, cinci ani, opt ani?
Nu-mi amintesc prima noastră întâlnire. Eram foarte mică.
Ea și tata au colaborat în anii '90…
Au avut turnee și concerte împreună?
Da, au cântat împreună, și cred că a fost în turneu cu ea.
Apoi, a jucat în serial rolul mătușii și nașei mele.
Se potrivea.
La asta mă refer când spun că personajul s-a contopit cu mine.
Din cauza faptului că mă formam ca om în timp ce jucam un personaj,
n-am mai făcut diferența și m-am contopit cu personajul.
Inclusiv un pic din relația mea cu Dolly.
Hannah Montana e faimoasă pentru peruca blondă
și pentru abilitatea de a se dedubla.
E o fată normală ziua și duce o viață de superstar noaptea.
Îmi dau seama că Dolly a făcut asta aproape toată viața ei.
Ea poartă mereu peruca și e mereu aceeași Dolly.
- Nu e despre… - „E aceeași Dolly.”
Nu e vorba despre felul în care transpune acest personaj.
Ai descris bine ce știm despre ea.
Avem impresia că o cunoaștem bine, dar nu e chiar așa.
Spune-ne ceva despre Dolly care ne-ar lăsa tablou!
- În primul rând, Dollywood. - Da.
Se imprimă bani acolo. Nu-i așa?
Unul dintre lucrurile pe care le pot spune e că ia masa acolo des.
Dacă am servi prânzul împreună…
Mănâncă la Dollywood.
Ți-aș putea spune asta despre Dolly,
fără să dezvălui partea sacră a relației noastre.
Nu se teme de discuțiile serioase.
Dă-ne un exemplu!
Eram indecisă în privința prestației de la premiile Grammy.
Mi-a zis: „Sigur că te duci!
Nu vei face doar prezența. Vei da tot ce ai mai bun.
O să fii așa cum ești acum în fața mea.
Și nu uita să te faci frumoasă!
Părul, machiajul, tot tacâmul.”
E ca o armură pentru noi.
Mi-a spus…
Are un mod bun de a o spune și mi-a spus-o mereu:
„Vom fi noi înșine, și, împreună, vom fi un duo.”
Nu-mi spunea să fiu ca ea,
să fiu fabuloasă, să mă ascund după sclipici și păr,
ci să fiu eu însămi.
- Un lucru interesant despre glam… - I-ai zis glam.
- Dar e doar machiaj. - Glam.
Da, dar asta se dorește.
- S-a uitat urât la mine! - E glam!
- S-a uitat de parcă… - „Nu e machiaj!”
„E glam!”
Regret nespus!
Ai fost nevoit să te pregătești pentru discuția asta.
Și eu am făcut-o.
Arăți la fel de multă vreme.
E bine sau rău?
- Nici una, nici alta. E doar un fapt. - Depinde cum arătam la început.
Vreau să spun
că sunt obișnuită să mă pregătesc pentru un lucru.
Am făcut asta toată viața.
Știu să fac asta cel mai bine.
Fac asta de dinainte să am carnet de conducere.
Știu bine să fac asta. Înțelegi?
Vreau să știu. Destiny Hope Cyrus!
- Da. - De unde a venit numele?
- Cum adică? - Păi…
Au avut așteptări mari.
Asta încercam să spun.
Ai tăi ți-au explicat de unde vine numele?
Părinții au crezut că-s destinată să aduc speranță lumii.
- E minunat. - Da.
- Dar e multă presiune pentru un copil. - Da, dar până…
Dar cred că…
de la început, a stabilit o intenție, pe care nu o avem mereu.
Uneori, dorința de a avea copii înseamnă:
„Mă întreb ce copil ar ieși din noi doi.”
Vin imediat!
- Te așteaptă șoferul. - Da.
Știam că nu rămâi la concert.
S-o chem pe mama?
Mamă, nu mai pot vorbi pentru că mă machiez.
Vii să mă înlocuiești?
- Ar trebui să-mi fac griji? - Nu, știe că vorbim despre glam.
Dacă e vorba despre glam, avem lucruri de spus.
- Am auzit bine? Glam? - Ai auzit glam!
A zis cineva „glam”?
- Bună! - Bună!
- Cine ești? - Dar tu cine ești?
- Minte! - Ești drăguț.
I-am zis lui Miley că mi-e puțin teamă și mi-a zis: „Flirtează cu el!”
- E ușor. - Merge!
Ea e mama ta.
Vezi? A mers!
E manipulare emoțională. Ține mereu. Femeile se pricep la asta.
- Ia loc, mamă! - Bine.
- Îmi pare bine! - Și mie!
Mulțumesc pentru prezența amândurora!
N-aș fi ratat asta.
- Am fost… - Nu e adevărat!
- Nu e adevărat. - Voia să nu vină.
M-a sunat aseară… Nu, mi-a trimis un mesaj.
„MC, sper să mă înțelegi. Cred că nu vin la Letterman mâine.
- Am emoții.” - Și familia îmi face asta.
Da.
Știu despre tine doar lucruri uimitoare.
Lucrezi cu un membru al familiei, cu fiica ta tânără, gestionând
multiple aspecte ale acestei existențe
și menținând o relație pe prietenie.
E remarcabil și e meritul tău.
Cum reușești să faci asta?
Sigur a fost incorigibilă la un moment dat.
Au fost vremuri în care a făcut nebunii,
ca orice copil.
Exact. Asta e partea care se omite.
Dar am citit că a avut oră de mers la culcare până la 20 de ani.
- Da. - Asta e inuman.
Amnesty International va investiga asta.
- Regulile trebuie încălcate. - Așa e.
Am avut reguli, dar le-am încălcat.
Scopul meu era s-o țin pe Miley acasă cât mai mult timp, sub acoperișul meu.
Cea mai mare teamă a mea era ca ea să se mute.
Avea resurse financiare să se mute înainte de 18 ani,
și vezi asta des la copiii de la Hollywood,
dar n-a făcut-o.
A rămas acasă.
Am învățat ce să las de la mine.
Bine, gata!
Luați-vă o cameră! Am treabă.
- Doamne! - Ce? Scuze! Am treabă.
- Văleu! - Ce să-i faci?
- Să mergem! - Valea!
- Merg cu el. - Știu că totul e inventariat.
Aici ai cântat „Flowers” prima oară?
- Am dreptate? - Da.
De ce ai ales locul ăsta? Și de ce atunci?
Spune-mi ce înseamnă cântecul
și ce mai e nevoie să știu despre el!
Asta e bună.
„Flowers” e un cântec special
pentru că spune o poveste
pe care am trăit-o.
Povestea e sinceră.
Și nu e un bilet la loterie.
Uneori, aceste cântece pot fi asta.
- Ce înseamnă asta? - Adică îți cad cumva în poală.
- Înțeleg. - Ca „Party in the USA”.
A fost un bilet la loterie. Dintre toți oamenii din lume,
au scris cântecul și m-au ales pe mine să-l cânt.
Asta e toată povestea.
Și cred că îți dai seama din rezonanța acelui cântec.
Se simte lipsa de profunzime în cântecul „Party in the USA”.
Nu doar în privința temei, dar și în detașarea emoțională
din cântecul ăla.
„Flowers” e un cântec de care sunt extrem de atașată emoțional,
pentru că am trăit fiecare silabă.
Lucrul care mi-a plăcut mie e
că tema e atât de simplă!
Nu trebuie să te gândești prea profund
ca să spui: „Pot să-mi cumpăr singură flori.”
Dar, în practică,
e destul de complicat, când ești implicat direct în necaz.
De fapt, când am scris „Flowers”, am fost indecisă în privința refrenului.
La început, am scris:
„Pot să mă țin singură de mână, dar nu mă pot iubi cum o faci tu.”
Era mai degrabă din anii '50. Exprima o adevărată tristețe.
Când am ajuns acasă, tot indecisă eram.
Nu m-am putut decide. Ambele păreau la fel de adevărate.
Le trăisem pe ambele.
Ambele erau speciale și oamenii le puteau înțelege.
E diferit să primești iubire de la cineva.
E diferit să-ți cumperi singură flori,
față de a le primi de la omul drag.
Cântecul celebrează asta. Nu m-am gândit niciodată la asta.
Nu m-am gândit
că lucrurile pe care le căutăm într-o relație ni le putem oferi singuri.
Dar e nevoie de o relație sănătoasă cu tine însuți
și e nevoie să te simți bine în pielea ta.
Dar vorbește și despre lucruri care poate că-ți lipseau din cea relație.
„Îmi cumpăr flori. Mă țin singură de mâna.”
Da, dar nu la asta speram.
- Nu? Categoric! - Da.
De asta cred că e cel mai trist cântec pe care l-am scris vreodată.
A fost cathartic?
Te-a ajutat să treci peste asta?
Scrierea versurilor a fost deosebită,
dar faptul că a fost atât de apreciat mă face să mă simt cu totul diferit.
N-am fost niciodată atât de mândră de succesul unui cântec.
Cum spuneam, e ca biletul la loterie.
Datorită faptului că am trăit asta, e diferit când oamenii îl înțeleg.
- Reacțiile au fost copleșitoare. - Da.
Ce mai faceți? Vă distrați?
Da!
Am auzit un citat al tău pe care nu-l înțeleg.
„Sunt o persoană creativă, dar știu că am fost creată.”
- Toți suntem. - Da.
Explică-mi ce înseamnă asta!
M-am născut creativă. Știu asta.
De mică, am compus cântece și am desenat lucruri abstracte și obscure.
Sunt creativă în mod natural, dar am și alte laturi,
așa cum avem toți.
Pe unele le arătăm doar anumitor oameni,
iar pe altele nu le arătăm nimănui.
Eu fac asta
la scară mare, în mod public.
Voiam să fie clar că personajul ăla nu e un alter ego.
E o extensie a esenței mele.
E natura mea. Așa sunt eu.
Nu sunt capabilă să nu trăiesc în adevăr,
dar știm cu toții că o mulțime de lucruri pot fi adevărate simultan,
chiar dacă se contrazic.
Putem vorbi despre debutul tău în showbusiness?
Despre Hannah Montana. Explică-mi cum s-s derulat totul!
Câți ani aveai…
Ai dat probă și ți-au spus: „Nu, ești prea mică.”
Ce a urmat?
Au angajat o fată mai mare sau au amânat totul?
Da. După casting, nu m-au angajat, au filmat episodul-pilot cu altă fată
și l-au arătat unor oameni.
- Unor copii. N-au plăcut-o. - Focus-grup.
- Obrăznicăturile! - Nu-i așa? Îi ador!
Îmi vedeam de copilărie, acasă, în Tennessee.
Așteptam să-mi iasă caninii.
- Erai la școală deja? - Da.
Da.
M-au sunat și m-au chemat.
Ai zis că toată familia s-a mutat în Los Angeles. La cine te referi?
La început, am fost doar eu.
Mama știe mai bine. Stau prost cu memoria.
Am moștenit și narcisismul de la tata.
Nu știu nimic despre frații mei,
în afară de ce făceam eu.
Așa că… E adevărat.
E în regulă.
Urma să mă mut în Los Angeles, și asta e tot ce știam.
Eram entuziasmată că aveam să apar pe Disney Channel. Îl și urmăream.
N-a contat că ți-ai părăsit școala și amicii?
Eram încântată. Nu-mi plăcea să merg la școală.
Am fost terorizată îngrozitor.
Din ce motive?
Eram în clasa a șasea.
E greu să fii fată la gimnaziu.
Ai un fiu, nu?
Pentru fete, lumea e diferită.
În gimnaziu, nu arătam bine.
Eram și foarte mică.
Deci fetele mai mari mă împingeau.
Erau abuzive verbal și chiar violente.
Mi-era teamă să merg la toaletă la școală,
pentru că mă putea bătea cineva.
Chiar nu am avut o experiență plăcută la școală.
Ai ajuns la Disney.
Am fost șocat de faptul
că a fost cea mai de succes producție
sau emisiune de televiziune
din istoria lor,
poate mai de succes decât șoarecii.
Iar articolele promoționale
au generat peste un miliard de dolari.
Care a fost momentul în care te-ai gândit: „Sunt atât de norocoasă!”
Ți-ai dat seama după asta că îi ai la degetul mic?
Nu cred că am gândit asta.
Poate că m-am gândit, dar n-am conștientizat.
Eu și mama nu suntem calculate.
Am aflat când am crescut câtă putere aveam.
- N-am știut. - Te-ai distrat? Ai muncit mult?
Cum spuneam, a fost și distractiv, și greu.
Am fost întrebată zilele trecute,
la o mică cină cu prietenii mei…
Ne puneam întrebări profunde
și m-au întrebat cum ar arăta viața perfectă.
Viața mea perfectă ar fi rezumatul serialului în care am jucat.
Să duc o viață normală ziua și să fiu superstar noaptea.
Și îmi doresc să călătoresc anonim prin lume,
să pot explora orașele
în care am fost deja în turneu.
Asta ar fi viața perfectă, să fiu eu și să călătorească anonim.
Mulți spun în interviuri sau în diverse situații:
„Tata e eroul meu.”
Asta nu e valabil în cazul meu.
Tu l-ai privit așa vreodată pe tatăl tău?
Sincer, mama e eroina mea.
Tatălui meu
îi sunt recunoscătoare pentru…
Mai întâi, pentru gene. Tata are păr minunat, și eu l-am moștenit.
De asemenea, e și un tip cu picioarele pe pământ
și e conectat la natură.
Așa a fost mereu, și când era celebru.
Sunt recunoscătoare că am putut să-l am ca exemplu.
Aproape că mi-a dat o hartă
cu ce să fac și ce să nu să fac,
iar el m-a ghidat în ambele situații.
Și cred
că am fost crescuți diferit.
Tata a fost sărac și a crescut într-un oraș foarte mic.
Părinții lui au divorțat când era tânăr.
Tata a avut o copilărie dificilă,
iar copilăria mea…
Putem să vorbim despre greutățile mele.
Îmi făceam temele și-mi învățam replicile,
dar am avut mâncare, am fost iubită
și am avut o casă mare și frumoasă. Tata n-a avut toate astea.
Simt empatie și compasiune
pentru copilăria sa,
care, evident, a dus la formarea omului de astăzi,
pentru care simt multă dragoste.
Sigur rolul părinților a fost fundamental la începutul carierei tale.
El primește meritul pentru jumătate? În egală măsură cu mama ta?
Sunt diferiți.
Nu sunt pe picior de egalitate.
Da.
Fără tata,
nu numai că, la propriu, n-aș exista acum,
dar nici n-aș fi persoana de astăzi,
fiindcă tata, ca om creativ și ca artist, cu felul în care-i funcționează creierul,
m-a făcut să am încredere în propria gândire,
pentru că ne asemănăm în unele privințe.
Am moștenit de la el perspectiva sa asupra realității și vieții,
dar nu am fost crescută de el.
Mama m-a crescut.
E puțin probabil ca ambii părinți să aibă roluri egale
în viața ta?
Întotdeauna va fi doar unul mai apropiat de tine,
pe măsură ce evoluează lucrurile?
Nu e vorba despre apropiere.
E despre felul în care a fost crescută mama
de o familie frumoasă și unită.
De fapt, mama a fost adoptată, așa că mama a fost aleasă.
Părinții ei n-au putut avea copii. Și-au dorit-o mai presus de orice pe lume.
Când a venit mama pe lume, a fost dorită, iubită
și a primit cea mai frumoasă viață.
Bunica ne-a răsfățat mult pe amândouă. Tata n-a avut parte de asta.
Mi se pare interesant.
De multe ori, nu doar mama e importantă, dar și mama ei e importantă.
Bunica e totul. Am și un tatuaj.
- Da? - Ea e totul. Uite-o!
Ea e mămica. A condus fan clubul meu până a murit.
Și a răspuns la fiecare scrisoare primită la fan clubul meu,
până când a murit, în fiecare zi.
Ca să închidem subiectul,
nu ești înstrăinată de tatăl tău.
Doar că așa s-au așezat lucrurile.
Da. Mi se pare frumos
că părinții mei și-au dedicat viețile copiilor lor. Știu asta!
Ei au sacrificat multe pentru noi.
Au făcut posibil tot ce ne-am dorit.
Practici abstinența? Ce înseamnă asta?
Câteodată, trag un fum mic din jointul mamei.
Dar rar, pentru că e prea puternic.
Iarba ei i-a provocat un atac de panică lui Wiz Khalifa.
Retrag această afirmație.
Nu mai fumez iarba ei, pentru că m-am dus la ea de curând,
cred că acum două săptămâni,
și, după ce am tras cel mai mic fum,
nu am putut să conduc timp de trei zile.
- Nu mai știam de mine. - Da.
A fumat cât ai locuit cu ea?
Nu, noi aveam niște iarbă, când eram în turneu.
Eu, dansatorii, trupa și restul.
Îi spusesem mamei: „Cred că ți-ar face bine.”
Suferea de anxietate, avea probleme cu somnul
și, în general, era cam agitată.
„Cred că o să-ți placă.”
„Bine, dar nu spune nimănui, fiindcă sunt o femeie credincioasă.”
Dar i-a plăcut. S-a simțit bine. De atunci, fumează iarbă.
Dar acum practici abstinența.
Ocazional, tragi un fum dintr-un joint.
Ocazional, trag un fum.
Și nici măcar!
Mă prefac ca să-i placă mamei.
- Nici măcar nu fumez iarbă. - Situația e inversată.
Cred că CBD mi-a fost de mare ajutor.
- Ce efect are? - Zero! Nu face nimic.
Prietenii mei care se droghează…
Mama mea! „Prietenii mei…”
Îmi spune: „Ce rost are?” „E iarbă, dar nu te droghezi.”
- „Inutilă!” - Da.
Dar mă ajută într-un fel.
Dar fumul, indiferent de ce fel e,
irită plămânii, esofagul…
Asta îmi amintește de expresia pe care o iubea amicul meu, Paul Shaffer…
- Îl ador pe Paul! - „Gâtul de Vegas.”
I-a plăcut să lucreze cu tine și cu Bill Murray.
Și mie mi-a plăcut.
Am cântat în Washington DC.
- Am fost acolo. - Da?
N-am fumat niciodată iarbă înainte de concert.
Îmi amintesc că ai anunțat cu mândrie că erai praf.
De ce am decis să fac asta în ziua aia?
Nu știu.
- Mai știi că am uitat cuvintele? - Nu.
Apoi, Paul Shaffer a zis:
„O luăm de la capăt.”
- Și am luat-o de la capăt. - Îmi amintesc!
Era prima oară. Deși am mai uitat o dată versurile.
Alt moment nepotrivit. Cântam la Carnegie Hall cu Bono.
- Ce cocină! - M-am îmbătat cu o seară înainte.
Dacă scriu vreodată o carte, se va numi „Și nu mai am vești de la Bono.”
Acel moment era esențial.
Ai reușit!
Ești la Carnegie Hall și cânți cu Bono. Dar eu am decis să mă îmbăt.
Stând aici cu tine, aud diferite voci
care îmi amintesc de alte cântărețe.
Și mă întreb, când erai copil și ți-ai găsit vocea,
la cine te gândeai atunci?
Probabil că nu te formaseși încă.
Imitai pe cineva.
Cred că toți suntem un amestec din toate lucrurile care ne-au inspirat.
- Stevie Nicks. - Da.
Și Tina.
Dolly, evident.
Pe măsură ce am crescut… Nu cânt ca Céline Dion.
- Aș vrea eu, dar… - Și Brittany Howard?
O ador! Lucrez cu Shawn Everett, producătorul albumului Alabama Shakes.
Ea e printre cantautorii mei preferați.
- Janis Joplin? - Desigur.
Am cântat cântecele lui Janis Joplin când aveam un public de 100.000 de oameni.
E distractiv că unii dintre ei vin acolo ca să vadă diferite variante ale mele.
Unii mă urmăresc de când eram copil. Unii vor să audă „Party in the USA”.
Unii vor să audă melodii noi.
Unora le place starea mea, iar altora le plac coverurile.
Ei redescoperă muzica.
Să-ți spun cum e la mine acasă!
Sunt în camera mea, cu lumina slabă,
și dau peste un cover cântat de tine.
Și țip:
„Sfinte Sisoe!”
Iar soția mea, Regina, vine în fugă. Nu vine în fugă…
Îmi spune: „Ce se întâmplă?” „Face cover după Pink Floyd!”
„Nimeni nu…” Scuzați-mă!
„Nimeni nu face asta.”
Am făcut un cover după Pink Floyd în Las Vegas…
Era ultimul lucru pe care ar fi trebuit să-l fac la un eveniment iHeartRadio.
Nu! De ce?
Nu-mi amintesc cine a cântat înaintea mea,
dar probabil a fost:
„Foarte palpitant! După Justin Timberlake,
Miley o să cânte cântece de care vouă nu vă pasă.”
- Ce spune asta despre mine? - Pentru tine am făcut-o.
- Fii binecuvântată! - Cineva ne privește acum din subsol.
Mai auzi Pink Floyd, dar nu auzi niciodată…
Și m-am gândit: „A făcut parte din Pink Floyd.”
Ascultă! Am cântat „A Boy Named Sue”,
în turneul sud-american pentru Bangerz.
- Îți imaginezi cum a fost. - Da.
N-a avut succes.
În vremea în care călăream un hotdog uriaș și limba mea era un tobogan,
luam o pauză ca să cânt „A Boy Named Sue”,
într-un loc străin de engleză.
Nici gluma nu a prins deloc.
Eu găsesc asta admirabil.
Deși te duci să asculți muzica acelui artist,
e o încântare când mai include și alte melodii.
Am fost plăcut impresionat.
Ești unul dintre puținii, dacă nu singurul bărbat hetero
de la aceste evenimente.
E pe bază de invitație.
Trebuie să fii gay, ca să primești o invitație.
Un alt David pe care-l plac mult, David Byrne, m-a invitat
să particip la Stop Making Sense.
Relansează acest album și se vor face coveruri ale cântecelor.
Dar eu fac lucrurile în felul meu.
Nu doar că am făcut coverul, dar am și rescris versurile.
Ba da!
Interpretarea mea a fost
David Byrne cu Johnny Cash și Kylie Minogue.
Iată varianta mea!
O vom cânta pentru voi.
Dacă știți cântecul, astea sunt versurile originale.
Versurile mele.
Cine vrea să audă franceză de Tennessee?
Mulțumesc mult!
Îi ții locul lui David Byrne?
Nu știu cine sunteți.
Nu știu cum ați ajuns aici, dar înțelegeți
cât de norocoși sunteți să fiți martori la asta?
Da!
Ce instrument frumos! Ce femeie minunată!
Mi-a făcut plăcere s-o cunosc pe Tish.
A fost excelent.
În timp ce stăteam acolo, mă gândeam că poate sunt gay.
Vom face niște teste și revin cu un răspuns.
- Fii binecuvântată! - Mulțumesc!
Miley Cyrus!
După pantalonii tăi, te bănuiam deja.
Mă bucur că ai realizat asta și tu.
Suntem la două ore de Palm Springs. Poți începe o nouă viață acum.
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică