Te konferáltál volna fel engem, ehelyett én mutatlak be téged!
Köztünk van David Letterman!
David Letterman stílszerűen felkért, hogy szerepeljek a műsorában,
de én a saját fejem után megyek,
ezért csavartam egyet a helyzeten azzal, hogy szerepeljen ő a műsoromban!
Szóval ez az én műsorom.
Szerintetek mennyire túlozhatom el ezt a részt?
Túlozzam el minél jobban?
- Igen! - Ám legyen!
DAVID LETTERMAN: A KÖVETKEZŐ VENDÉGEMET NEM KELL BEMUTATNI
Régen az volt a legnagyobb félelmem, hogy kirúgnak. Jól hangzik?
Ha valaki azt mondja: „Elküldhetnek…”
„Már nem akarják, hogy ezt csináld!” Azt mondom: „Hála Istennek!”
Sose akartam, fogalmam sincs, miért csináltam!
„Képzeld, lefújták!”
Azt imádom a legjobban! Komolyan!
Ha azt mondják, esni fog, visszakérdezek, hogy mennyire!
Volt olyan, hogy kimentetted magad valamiből, de később bántad?
És olyan, hogy belementél olyasmibe, amibe nem kellett volna?
Majdnem kimentettem magam ebből a beszélgetésből, komolyan!
- Úgy értem, mindig tudom… - Miért húznád ki magad ebből?
Mert van egy kis…
elővigyázatosság bennem az ellen, hogy magamról beszéljek.
Úgy érzem, ha itt ülök egy olyan szállodában,
amely szinte a második otthonom, kandalló előtt,
hitelesnek szánt környezetben,
ahol lenni szeretnék, ahol biztonságban szeretném érezni magam, mert úgy vélem,
életem zömében nem voltam biztonságban,
mivel óriási tömeg követte a turnébuszainkat…
Hisz annyiszor az volt a mottó, hogy „a műsornak folytatódnia kell”!
Mostanában kezdek ráébredni,
hogy a műsor folytatódhat.
De hogy folytatódnia kellene? Úgy már nem tudok élni!
Ezt mondtam a Grammy-díjátadón is.
Mikor megvolt a ruhapróba a fellépés előtti napon,
megkérdeztem a producerektől, hogy elégedettek-e,
és azt mondom: „Jó, azt hiszem, fellépek!”
Láttam az arcukon, hogy mindjárt okádnak.
Visszakérdeztek: „Ezt hogy érted?”
Erre én: „Hát, még mindig csak… azt hiszem.”
Nem fért a fejükbe, hogy ezt mondom,
mert a „Flowerst” az est egyik fénypontjának szánták,
ezért fontos volt, hogy tényleg elénekeljem.
Az a Grammy-gála
a kortárs női zenei előadók hatalmas örömünnepének tűnt.
A barátaidnak mondhatod őket? Összejártok és…
Nem mondanám, hogy nagyon aktív lennék
vagy hogy része volnék egy közösségnek,
amely más művészekből, előadókból és hírességekből áll.
Nem igazán érzem magam otthon a körükben,
de vannak olyan művészek és…
Például Beyoncé, akit… Mármint olyanok, mint mi,
akikkel régóta ismerjük egymást.
Úgy 15 éves lehettem,
amikor felléptem Beyoncéval és a lányokkal.
Közé és Rihanna közé ékelődtem.
Gyönyörű, felnőtt nők voltak, talán annyi idősek, mint most én.
Fölém magasodtak ezek a lélegzetelállító szépségek,
én pedig aprócska, pattanásos, fogszabályozós kislányként álltam
Mariah Carey mellett, aki ki sem látszott a gyémántokból.
Beyoncé olyan kedves volt hozzám!
A találkozásunk óta
kialakítottam vele egyfajta kapcsolatot,
ami talán egy kicsit mélyebb,
de mi sosem beszélgettünk így, szóval te mondhatni
inkább vagy a barátom, mint Beyoncé, de Beyoncéval egyszerűen…
A kedvesség és a következetesség a lényeg,
így érzem magam egy közösség részének.
Inkább minőségi, mint mennyiségi értelemben. Nem vagyok túl aktív.
Tudom, hogy ez a te műsorod, de erről eszembe jutott egy történet!
- Tudod, ki az a Johnny Carson? - Persze!
Számomra Johnny Carson…
Mikor először voltam a Tonight Showban,
itt ültem, ő pedig ott, ránéztem,
és olyan érzésem támadt, mintha felismernék valakit a buszon:
„Őt láttam az ötdollároson! Szent egek! Ez Abraham Lincoln!”
- Ilyesmi. - Értem.
- Sosem szűnt meg ez az érzés. - Értem.
Aztán valamiféle tévedés folytán
meghívott egy vacsorára.
Együtt vacsoráztunk, és a legutóbbi találkozásunkkor
a Hudson-folyón kirándultunk a jachtjával.
- Na, tessék! - Hát ez az!
- Végigszenvedtem! - Beyoncénak is van jachtja!
Annyi ember közül a Grammy-gálán
pont a jachttulajdonossal kellett haverkodnom!
Szavamra, mi ketten hasonlítunk!
- Ikertornyok vagyunk! - Van közös pont!
SMINKELÉS
- Ó, Miley! - Igen?
Ez miben más egy turnéfellépés előtti készülődéshez képest?
Nem egy öltözőben vagyok,
- hanem egy gyönyörű, patinás szállodában. - Komolyan?
Logikus, de stadionokban lépsz fel!
Általában az öltözőbe kerülsz
és flip-flopban zuhanyzol, hogy ne kapd el a lábgombát.
Így fogadnak: „Szuper, hogy eljöttél! Ez a focicsapat öltözője!”
Én meg nem szeretnék ott zuhanyozni, ahol az egész focicsapat…
Ha ezzel telne a hátralévő…
Vagy mondjuk a következő négy éved, az ország kisebb rendezvényhelyszínein,
olyan fellépésekkel, mint mondjuk a mai,
azzal elégedett lennél?
Számomra az unalom
felér egy kínzással,
szóval nem szívesen kötelezném le magam négy évre,
mert még beleunnék.
Értem.
Mert az rettenetes!
Azt csinálhatnád, amit szeretsz, felléphetnél.
Két és fél év után nem biztos, hogy úgy szereted, mint előtte.
Akár abba is hagynád, nem döntenél úgy,
hogy újra fellépsz egy New York-i stadionban…
Esetleg egy Ritz vagy Four Seasons szállodában, ahol kapok egy szép szobát,
de idővel úgyis híre megy. Egyelőre zártkörű rendezvény.
Nagyon exkluzív,
van egy szentsége a dolognak!
- A Chateau Marmont szállodában vagyunk. - Igen.
Ez vagy te, ide tartozol. Mi tetszik benne, mi köt ide?
Pompás hely.
Az!
Egyrészt szeretem azokat, akik ide járnak.
Sosem tudhatod, kikkel lesz dolgod.
Ez pedig egy nyilvánvalóan legendás, ikonikus Los Angeles-i hotel,
méghozzá jó okkal!
Még 1929-ben épült.
- Igen, patinás hely. - Lakások voltak benne, most hotel.
Az egyik barátom
talán egy évvel ezelőtt így szólt:
„Miley esteket tart a Chateau Marmont halljában,
hogy kiderüljön számára…” Nem is tudom.
Szerettél volna megtapasztalni valamit, és egy illető szerint ettől függött,
hogy megjelensz-e a Grammy-gálán.
- Ha ez jól megy, talán… - Igen.
- Ez igaz? - Igen.
Ami azt illeti, felléptem Mexikóvárosban
egy évvel azelőtt, hogy először énekeltem a Chateau Marmontban,
és nagyon kellemetlen élmény volt.
Épp csak véget értek a Covid miatti lezárások,
de ott máris több mint 130 000 ember jelent meg.
- Nagyon… - Mexikóváros.
Rettentő soknak éreztem.
Meghitt összejövetel!
Ez volt a legnagyobb létszámú fellépésed?
Valami olyasmi.
Az egész életemet turnékon, stadionokban és…
- Hát nem őrület? - …elszigetelve töltöttem.
Egy teljes pályafutás stadionokban!
Ezt néhány profi sportolón túl senki sem mondhatja el magáról. Sok sportoló sem!
- Már babaként is… - Kész agybaj!
…odavitt az apukám, és úgy tartott a tömeg fölé, mintha én lennék Szimba…
- Szimba! - Szimba.
Igazából mindig is imádtam ezt!
Sosem sírtam, nem nyűgösködtem.
Szerettem. Mikor elég idős lettem ahhoz,
hogy a szavaival élve „megszökjek a dadustól,” megtettem.
Kiálltam oda, megragadtam a mikrofont és énekeltem.
Szóval hozzászoktam a tömeghez, meg a stadionokhoz,
de a lezárások és egy bő évnyi elszigeteltség után
ráhangolódni arra, hogy több mint 130 000 ember vesz körül,
szörnyen megterhelő számomra,
nem igazán tudtam, hogyan dolgozzam fel,
sokat szorongtam emiatt.
Vissza a szállodához:
tehát először is felléptem Mexikóban,
ez egy novemberben történt. Egy évre rá, múlt novemberben
megtartottam az első estet a Chateau-ban, magam szerveztem
pár nappal a születésnapom előtt.
Azzal ajándékoztam meg magam,
hogy felélesztettem a zene és az előadó-művészet iránti szeretetemet
abban a tudatban, hogy a zene
szólhat ezreknek, sőt millióknak, például a Grammy-gálán,
vagy csak a barátaidnak és a családodnak.
- Esetleg saját magadnak! - De ugyanazzal a megelégedéssel, sőt!
- Mert ők ott a te barátaid… - Abszolút!
…nem pedig a…
minek is nevezzek 130 000 embert, aki nézi, ahogy énekelsz.
Igen.
A Chateau Marmontban azelőtt is jártál, igaz?
Igen, sok jó élmény köt ide.
Ez a másik. Története van,
személyesen az én számomra is. Ez olyan…
„ha a falak beszélni tudnának” jellegű dolog!
Felragyogott az arcod, mikor azt mondtad, jó élmények kötnek ide.
- Pontosan. - Szóval valahol megértem.
Jó élmények kötnek ide!
Örülök neki, hogy lehetőségem nyílt beszélgetni veled!
Elmondom miért, de csak számomra érdekes, hogy miért is örülök.
Más aligha értené a mozgatórugóját.
Mi ketten eddig egyszer találkoztunk, és azt hiszem,
előtte futólag talán egyszer-kétszer.
Egyszer akkor, mikor a CBS-en vezettem műsort minden este.
Vendégként szerepeltél nálam, ez talán 2010-ben lehetett.
Igen, akkor.
Íme, a gyönyörű, tehetséges Miley Cyrus, emberek!
- Tehát 2010. - Ezt a ruháimból és a frizurámból tudom.
- Értem. - Ilyen hacukát többé nem látsz
sem rajtam, sem másokon!
- Ekkor 17 éves voltál? - Igen.
Szeretném tőled hallani, hogy látod ezt!
Mivel foglalkoztál akkor?
Nagyon más volt az életed 17 évesen, mint most?
Már olyan fiatalon is rettentő elfoglalt voltam.
- Még szerepeltél a tévéműsorban? - Igen, még tartott.
- Ez kevéssel a vége előtt volt. - Igen, próbáltam a karakteren kívül
önazonosságot és önismeretet nyerni.
Hisz mióta az eszemet tudtam, őt formáltam meg.
És ez valahogyan…
Azt hiszem, ez a karakterem fejlődési ívét éppúgy megváltoztatta,
ahogyan a saját személyiségem alakulását is.
Úgy érzem, összenőttem azzal a karakterrel,
és ő tovább él abban, aki most vagyok.
Szóval igen, nagyon más ember ül itt, mint az, akivel annyi éve beszélgettél.
De sok minden megmaradt, van, ami nem változott.
És ez… Megint csak a saját szempontomból… Jó élmény volt számodra?
- Emlékszem rá, de inkább… - Micsoda elismerés!
Figyelj! Emlékszem, magamra ráncigáltam valamit,
amiről 2010-ben azt gondoltam, hogy szuper menő.
Most, hogy látom a képeket magamról, amint melletted ülök,
soha többé nem lesz ilyen frizurám!
- Ez valószínűleg rám is igaz. - Sem bőr trapéznadrágom!
A világ tudtára akartam adni, hogy nem vagyok Hannah Montana!
Hannah fodros szoknyát és acélbetétes bakancsot hordott,
én pedig világossá akartam tenni, hogy más vagyok.
Ez volt a kezdet, az egész születése,
vagy már megszabadultál attól az identitástól?
Amikor találkoztunk, már valószínűleg
egy-két éve terveztem…
- A távozást? - Igen.
Még nem teljesen hagytam ott a műsort,
de már belekóstoltam az életbe.
Lerészegedtem, mire bementem hozzád, az biztos!
Ittam, valószínűleg füveztem is.
Emlékszem, egy producer azt mondta a forgatáson:
látom, az oroszlán végleg kiszabadult!
Olyan vadságra leltem magamban,
amilyenre nem is gondoltam volna.
„Az oroszlán végleg kiszabadult!”
Emlékszem, minden megváltozott,
amikor elkezdtem megtapasztalni az életet,
- aztán… - Amit egy 17 éves tapasztalhat.
Igen.
Fiatalabb korodban teljesen őszintének tartottad magad.
- Igen. - Őszinte akartál lenni.
Úgy érezted, ezzel bizonyítasz a világnak.
Ezt ismertem.
Csak őszinteséggel találkoztam.
A szüleim, az anyukám, akit majd megismerhetsz…
- Tish. - Tish. Maga az őszinteség!
Nem tud kibújni a bőréből.
Anyám a leginkább melegszívű,
legkarizmatikusabb, legenergikusabb, legőszintébb ember
és azt hiszem, ezt tőle örököltem, de úgy éreztem, minden érzésemet
meg kell osztanom, csak mert ilyen az őszinteség.
Már tudom, hogy Dolly Parton, a keresztanyám csinálja jól.
Ő Dolly,
önmagát adja, de emellett összetett személyiség.
Ettől pedig…
Olyan közel érezzük magunkat hozzá, mégsem mondanánk, hogy kiismernénk őt.
Van, ami számára szent és sérthetetlen.
- A kettőnk kapcsolatában is. - Beszéljünk Dollyról,
mert Dolly Partont nem lehet csak úgy
- futólag megemlíteni! - „Az a Dolly Parton?”
„Nem, másik Dolly Parton!”
Még egészen kis korodban kezdődött a kapcsolatotok,
- úgy, 3, 5 vagy 8 éves lehettél. - Igen.
Nem emlékszem az első találkozásra, olyan kicsi voltam.
Együtt dolgozott apámmal a 90-es években, azután…
Hogyan dolgoztak együtt? Turné? Koncertek?
Igen, közösen zenéltek, talán turnéztak is.
Úgyhogy amikor a nagynénémet, a keresztanyámat alakította a sorozatban,
az jól állt neki.
Ezt értem az alatt, hogy a karakterem
eggyé vált azzal, aki vagyok.
Van egy részem…
Mert alakulóban volt
a személyiségem, amikor eljátszottam egy karaktert,
Egyes részeimet nem tudom elkülöníteni a karaktertől,
egy kicsit a Dollyhoz fűződő viszonyom is ilyen.
Hannah Montana a szőke parókáról és arról híres,
hogy van egy másik énje, akit egyszerűen kikapcsolhat,
hogy nappal egy átlagos lány, éjjel pedig egy szupersztár életét élje.
Úgy tudom, Dolly nagyjából egész életében ezt csinálta.
Mindig parókát hord, folyton a „Dolly” módban van.
- Nem az… - „Dolly módban van!”
Nem a személyiség megformálásának külső körülményeiről van szó.
Ezt tudjuk, találóan leírtad, amit már tudunk róla,
de ezzel szerintem szinte ugyanott vagyunk.
Mondj valami meghökkentőt nekünk Dollyról!
- Először is ott a Dollywood. - Igen.
Dől a pénz, nem igaz?
A Dollywoodról elmondhatom például,
hogy Dolly gyakran eszik Dollywood-kosztot.
Ha megkérdezi, mit ebédelek…
Szóval Dollywood-koszton él!
Azt hiszem, azt mondhatom el Dollyról,
ha nem akarom a kapcsolatunk bensőséges részleteit kiteregetni,
hogy nem tart a komolyabb beszélgetésektől.
Mondj példát egy komolyabb beszélgetésre!
Például mikor megmondtam,
hogy bizonytalan vagyok a Grammy-díjátadót illetően,
azt felelte: „Fel fogsz lépni a gálán,
és nem csak hogy nem tűnsz el, de tündökölni fogsz
és olyan leszel, amilyennek most látlak!”
Majd hozzátette: „Ne felejtsd el a szépítkezést!”
„Tudod, a frizurát, a sminket és a többit!”
- Persze. - Ez a mi vértezetünk. Azt mondta…
Mindig olyan jól fogalmazta meg:
„Add önmagad, én is magamat adom, összeadjuk, amink van!”
Nem azt mondta, hogy legyek olyan, mint ő,
sem azt, hogy rejtőzzek a ragyogás és a fizura mögé,
hanem hogy legyek önmagam!
Érdekesnek tartom, amit a glamről mondanék,
- mert tanultál… - Glamnek nevezted…
- Glam! - …de ez csak smink.
Igen, de mint mondtam, van egy szándéka.
- De csúnyán nézett rám a fickó! - Ez glam!
- Úgy nézett rám, mintha… - „Ez nem smink,
hanem glam!”
Bocsánat!
Utánam kellett olvasnod a beszélgetésünk előtt,
én utánad néztem ám!
Jó régóta ugyanúgy nézel ki!
Az jó vagy rossz?
- Egyik sem, ez csak tény. - Attól függ, hogy nézel ki kezdetben.
Mármint úgy értem,
hogy ezek az előkészületek nagyon megszokottak számomra.
Egész életemben ezt csináltam!
Ez olyasmi, amihez jobban értek, mint bármi máshoz.
Régebb óta készülök koncertekre, mint amióta vezetni tudok.
Ezt ismerem, érted?
Hadd kérdezzek valamit, „Destiny Hope Cyrus”!
- Igen? - Ezzel mi a helyzet?
- Hogy érted, hogy „mi a helyzet”? - Hát, hogy…
Nagy a kabát!
Épp erre próbáltam kilyukadni!
- Hát… - Beszéltek neked a szüleid a névadásról?
A szüleim a sorsomnak tartották, hogy reményt adjak a világnak.
- Ez szép! - Bizony!
- De nagy teher egy gyereknek. - Hatalmas teher, és mire…
Szerintem tényleg…
a kezdetektől célt ad, amivel azért nem mindig rendelkezünk.
Néha a gyerekvállalás mögött mindössze annyi a szándék,
hogy: „Vajon hogyan nézne ki, ha a párom és a saját…” Hé!
Mindjárt megyek!
- Hallom, vár az Uber! - Igen!
Tudtam, hogy nem maradsz!
Hívjam anyát?
Oké, anya! Már nem tudok beszélni, mert most jön az ajkam.
Beugranál helyettem?
Aggódnom kéne anyád érkezése miatt?
Dehogy! Tudja, hogy a glamről van szó, márpedig ha így van,
be sem áll a szánk!
- Jól hallom, a glamről beszéltek? - Jól hallod!
Valaki „glamet” mondott?
- Szia! - Szia!
- Hogy vagy? - Ki vagy te?
- Te ki vagy? - Hazudtam!
Helyes vagy!
Azt mondtam, kicsit izgulok. Erre ő: „Flörtölj vele!”
- Erre én: „Nem gond!” - Működik!
Ő az anyukád?
Ugye? Ez bejött!
Érzelmi manipuláció, mindig beválik! A nők profin művelik!
- Ülj le, anya! - Oké.
- Örvendek! - Én is!
Köszönöm, hogy veled és a lányoddal lehetek!
Ki nem hagytam volna!
- Én… - Ez nem igaz!
- Tényleg nem! - Ki akarta hagyni!
Tegnap este felhívott, nem is, SMS-t küldött ezzel:
„Szia, MC! Remélem, megértitek!”
„A holnapi Letterman nem fog menni!”
- „Túlságosan izgulok!” - Ismerős a családomból.
Aha!
Csupa csodás dolgot tudok rólad,
hiszen együtt dolgozni egy családtaggal,
az egészen kicsi lányoddal,
ennek minden aspektusát felügyelni úgy,
hogy közben örömteli, jó kapcsolatban maradj vele,
az figyelemre méltó és szerintem sokat mond rólad!
Hogyan lehetséges ez?
Egy ponton biztos bosszantóvá vált a lányod.
Figyelj! Néha csinált őrültségeket,
mint minden gyerek!
Pontosan, „mint minden gyerek”! Ezt sosem mondják el!
De azt olvastam, hogy 20 éves koráig kötelező lefekvési ideje volt!
- Igen. - Hisz ez embertelen!
Ki fogja vizsgálni az Amnesty International!
- A szabály azért van, hogy megszegjük! - Igaz!
Ez nem jelenti azt, hogy be is tartottam!
Igazából az volt a célom, hogy ameddig csak lehet,
otthon tartsam a házamban Mileyt.
Őszintén szólva attól féltem a legjobban, hogy elköltözik.
Anyagilag megvolt rá a lehetősége, hogy 18 éves kora előtt elköltözzön,
és ilyesmit gyakran látni a Hollywood-i gyerekeknél, de nem tette!
Otthon maradt, én pedig megválogattam, hogy miben küzdök meg vele.
Jól van, srácok!
Menjetek szobára! Készülnöm kell!
- Egek! - Jaj, bocsi! Indulás!
- Juj! - Hát, tudod…
- Mennem kell! - Ideje!
- Vele megyek! - Itt mindenről leltár készül!
Itt énekelted először a „Flowers” című számot,
- jól tudom? - Igen.
Miért pont ebben az épületben? Miért akkor?
Mesélj a dalról, hogy mit jelent számodra
és mit kell még tudni róla!
Oké, ez jó lesz!
A „Flowersben” az a különleges,
hogy ez egy olyan történet, egy olyan dal,
amelyet kiérdemeltem!
A benne rejlő történet őszinte.
És ez nem egy lottószelvény!
A dalok néha lottószelvények.
- Hogy érted? - Úgy, hogy az öledbe hullanak.
- Értem! - Mint a „Party in the USA”.
Az tényleg lottószelvény!
Megírták a dalt, és annyi énekes közül
engem választottak a feléneklésére.
Azt gondoltam, az én hangom illik hozzá, és ennyi!
Szerintem már a dal hatásából is látszik,
mennyire más a mélysége, mint a „Party in the USA” esetében.
Nem csak a téma miatt, hanem mert az utóbbitól
olyan távol érzem magam,
míg a „Flowers” jellegű dalokhoz komoly érzelmek fűznek,
mert minden egyes betűjét megéltem.
Nekem az tetszett benne,
hogy a témája olyan egyszerű!
Ezt nem…
Nem kell túl mélyre menni ahhoz,
hogy rájöjjek: „Dehát én is vehetek magamnak virágot!”
Csakhogy az életben
ezt igen nehéz belátni, mikor épp nyakig vagy a pácban!
Igen. Az a helyzet,
hogy amikor a „Flowerst” írtam és a refrént fejtegettem,
először azt írtam:
„Foghatom a kezemet, de nem szerethetem úgy magam, mint te engem!”
Ez olyan 1950-es évekbeli hangulat, árad belőle a szomorúság.
Amikor hazaértem, folyton ezen agyaltam.
Nem tudtam dönteni, mindkettőt egyformán igaznak éreztem.
Mindkettő ugyan olyan érvényesnek,
különlegesnek és őszintének hatott az emberek számára.
Más kívülről szeretetet kapni valakitől.
Más érzés virágot venni magadnak,
mintha olyasvalakitől kapnád, aki törődik veled.
És aztán annak a megélése, hogy… Azt hiszem, sosem gondoltam rá még így!
Nem gondoltam bele, hogy mindazt, amit egy kapcsolatban keresünk,
magunknak is megadhatjuk, de ehhez előbb
nem csak egészséges viszonyt kell kialakítanod magaddal,
de fontos jól érezned magad a bőrödben!
Ugyanakkor arra is felhívja a figyelmet,
hogy mi hiányozhat neked abból a kapcsolatból!
„Vehetek magamnak virágot. Fogom a saját kezem.”
„Jó, de én nem ezt reméltem!”
- Ugye? Abszolút! - Igen.
Ezért a szomorúbb számok egyike…
azok közül, amelyeket én írtam.
Katartikus élmény volt? Megváltoztál tőle?
Már a megírása is eltöltött egy bizonyos érzéssel, de az, hogy annyira szerették,
az megint más!
Még sosem voltam ennyire büszke egy dal sikerére.
Erre gondoltam, mikor a lottószelvényről beszéltünk.
Ezt kiérdemeltem,
ezért más érzés, ha az emberek azonosulnak vele.
- Elsöprő volt a fogadtatása. - Igen.
Hogy vagytok? Jól érzitek magatokat?
Igen!
Szép idők
Sőt
A mi álmunk így lett több
De jó volt
Amíg tartott
Az otthon
Hamvába holt
Ó, igen, nem akartam elmenni
Mert veszekedni kár
Zokogtam, de már
Azt gondoltam
Tart a vásár
Vehetek magamnak virágot
Homokba írhatom nevem
Magammal beszélem ki a világot
Te ezt úgysem értheted
Egyedül is táncolhatok
Fogom a saját kezem
Magam nálad jobban szerethetem, baby
Körmeim kifestem
A rózsáid színére
Semmit sem bánok végre, baby
Minden szavad elfelejtem
De azt semmiképp
Hogy nem akartam elmenni, baby
Mert veszekedni kár
Zokogtam, de már
Arra gondoltam, hogy veletek vagyok!
Vehetek magamnak virágot
Homokba írhatom nevem
Magammal beszélem ki a világot
Te ezt úgysem értheted
Egyedül is táncolhatok egész éjjel
Fogom a saját kezem
Magam nálad jobban szerethetem
Magamat nálad Jobban szerethetem, baby
Magamat nálad Jobban…
Nem akartam elmenni Muszáj volt
Mert veszekedni kár
Zokogtam, de már azt gondoltam, hogy…
Vehetek magamnak virágot
Homokba írhatom nevem
Magammal beszélem ki a világot
Te úgysem értheted Soha nem fogod
Egyedül is táncolhatok, igen
Fogom a saját kezem
Igen, magam nálad jobban…
Igen, nálad jobban szerethetem
Nálad jobban
Idéztek tőled valahol egy mondatot, amit nem igazén értettem.
„Alkotó ember vagyok, de tudom, hogy engem is megalkottak.”
- Mint mindenkit. - Igen.
Elmondanád, mit takar ez? Mit jelent?
Alkotó embernek születtem, ebben egészen biztos vagyok!
Kicsi korom óta dalokat írok, elvont, nehezen megfogható dolgokat rajzolok.
Van kreatív vénám,
de különböző oldalaim, énjeim vannak, ahogyan mindenkinek,
és némelyiket csak keveseknek mutatjuk meg,
némelyiket meg soha senkinek.
Szóval ezt csinálom
széles nyilvánosság előtt,
de világossá akartam tenni, hogy az nem az egyik alteregóm.
Mindenképp a lényegem kivetülése,
ilyen a természetem, ilyen vagyok.
Egyszerűen képtelen lennék nem magamhoz hűen élni,
de mind tudjuk,
mennyi egymásnak ellentmondó dolog lehet igaz egyszerre.
Beszélhetnénk még a szórakoztatóipari kezdetekről?
Főleg a Hannah Montanáról! Elárulod, hogyan kell elképzelni?
Hány éves voltál…
Egy meghallgatáson elutasítottak, mert túl fiatalnak találtak. Mi történt?
Idősebb gyereket választottak vagy elhalasztották a forgatást?
Az előbbi. Az első szereposztáskor
nem vettek fel, hanem leforgattak egy próbaepizódot egy másik lánnyal.
Levetítették az embereknek.
- Gyerekeknek. - A célcsoportnak.
- Nem azonosultak vele. - A kis taknyosok!
Ugye? Nem csípték őt! De én őket nagyon!
Szóval otthon vártam Tennessee-ben, hogy elég idős legyek.
Fogszabályozót adtak a szemfogam miatt.
- Iskolába jártál ekkor? - Persze.
Értem.
Végül telefonáltak és visszahívtak.
Tehát Tennessee-ből Los Angelesbe költözik a család.
Pontosan kik?
Eleinte csak én… Anya jobban emlékszik az ilyesmikre.
Szörnyű a memóriám, mert nárcizmust is örököltem
apámtól, úgyhogy a tesóimról semmit sem tudok,
azokat a részeket kivéve, amikben szerepeltem.
- Hű! - Szóval… Nem vicc!
Ez van.
Los Angelesbe költöztem, és igazából ennyit tudtam.
Nagyon fiatal voltam. Alig vártam,
hogy a Disney Channelen szerepelhessek, hisz én is néztem.
Nem aggasztott, hogy otthagyod az iskolát és a barátaidat?
Olyan lelkes voltam! Nem szerettem az iskolát.
Rám szálltak, rengeteget piszkáltak.
Milyen alapon?
Hatodikos koromban nagyon nehéz volt…
Felső osztályos lánynak lenni.
Neked fiad van, igaz?
Ha lányod volna, teljesen más lenne a helyzet.
Felső osztályba jártam, csúnyácska voltam,
ráadásul nagyon alacsony is
a magasabb lányokhoz képest, akik konkrétan lökdöstek.
Szóban és fizikailag is bántalmaztak,
Ezért az iskolában féltem kimenni a mosdóra,
mert attól tartottam, hogy megvernek.
Szóval… az iskola egyáltalán nem volt kellemes élmény.
Tehát odaköltöztél, bekerültél a Disney világába,
és ami engem megdöbbentett, az az,
hogy ez volt a Disney történetének
legsikeresebb televíziós produkciója,
a Mickey egeret is túlszárnyalhatta!
A hozzá kapcsolódó termékek egymilliárd dollár össznyereséget hoztak.
Mikor gondoltad azt, hogy: „Mekkora mázlista vagyok!”
és megfordult-e a fejedben utána, hogy a markodban vannak?
Nem hiszem, hogy a markomban lettek volna, és nem…
Vagy talán mégis, de nem tudtam róla.
Anyával mi nem voltunk ilyen dörzsöltek.
Nem ismertem fel a hatalmamat, amíg idősebb nem lettem.
- Nem tudtam róla. - Jól szórakoztál? Nagy meló volt, mi?
Mint mondtam, nehéznek és szórakoztatónak tűnt egyszerre.
A múltkor megkérdezték tőlem
egy kisebb baráti vacsorán…
játék közben, mély kérdéseket tettünk fel egymásnak.
Azt kérdezték, mit neveznék tökéletes életnek.
Hasonló lenne, mint a tévésorozatban.
Nappal átlagos lennék, éjjel pedig szupersztár.
Az egyik vágyam, hogy névtelenül utazhassak a világban,
bejárhassam azokat városokat,
ahol turnéztam, és végre elmerülhessek bennük.
Ez volna a tökéletes élet! Az lennék, aki most,
de ismeretlenül utaznék.
Az interjúkon sokan nevezik meg
hősükként az apjukat.
Nos, ez esetemben elképzelhetetlen!
Éreztél így valaha az apáddal kapcsolatban?
Őszintén szólva az anyukám a hősöm,
az apámnak pedig
hálás vagyok…
Először is a génjeiért!
Szuper hajat örököltem tőle!
Emellett pedig
nagyszerű kapcsolatot ápol a természettel és két lábbal áll a földön.
Mindig így volt, lehetett bármilyen híres.
Hálás vagyok azért,
hogy láthattam magam előtt.
Jóformán útmutatót adott ahhoz,
hogy mit tegyek és mit ne,
mind a kettőben vezetett engem.
Azt hiszem, mi ketten
egészen más nevelésben részesültünk.
Apám szegény családban, egy aprócska kisvárosban nőtt fel.
A szülei még pici korában elváltak.
Apámnak elég nehéz gyerekkora volt,
az én gyerekkorom pedig igazán…
Most beszélhetnénk a nehézségekről és a küzdelmekről,
nehéz volt leckét írni és szöveget tanulni,
ugyanakkor kaptam ételt, szeretetet,
óriási, csodás házban nőttem fel, míg ez apámnak nem jutott ki,
szóval empátiával és együttérzéssel gondolok
a gyerekkorára,
ami nyilván hozzájárult ahhoz, hogy az az ember lett belőle,
akit én nagyon is szeretek!
De olyan meghatározó lehetett,
ahogy anyukád egyengette a karrieredet,
erre ő kapja az elismerés…
felét? Ugyanannyit, mint az anyukád?
Más a kettő, nem lehet összevetni az almát a körtével.
Értem.
Tudom, hogy apám nélkül…
Amellett, hogy szó szerint nem ülnék ebben a székben, nem léteznék,
az énem sem volna ugyanaz, mert…
apám alkotóként és művészként a maga észjárásával
mindig megnyugtatott a saját gondolataimat illetően,
mert nagyon hasonlóak az elképzeléseink.
Úgy gondolom, az életszemléletét és a valóságlátását
inkább örököltem tőle, mint amennyire a nevelésem indokolta volna,
hisz lényegében anya nevelt fel.
Valószínűtlennek tartod, hogy a két szülőd egyenlő szerepet vállaljon az életedben?
Mindig közelebb áll hozzád egyikük vagy másikuk,
ahogyan fejlődsz, ahogyan érsz…
Nem is annyira a közelségről van szó,
mint inkább arról a minőségről, amelyben anyukámat nevelte
a teljesen normális, gyönyörű családja.
Ami azt illeti, anyát örökbe fogadták, őt választották.
A nevelőszüleinek nem lehetett gyereke,
ezért mindennél jobban akarták őt,
így anyám vágyott gyermekként jött a világra,
szerették őt és a legszebb életet teremtették meg neki.
A nagymamám borzasztóan elkényeztette őt, ahogy engem is.
Apának ez nem adatott meg.
Érdekesnek találom, mert gyakori felismerés,
hogy nem csak az édesanya személye a fontos,
hanem az ő anyjáé is.
A nagyi a mindenem! A karomra tetováltattam.
- Igen? - Az édes, drága nagyim!
A mamókám! A haláláig vezette a rajongói klubomat!
Ő válaszolta meg minden egyes rajongói levelemet
a haláláig minden nap, naphosszat.
Szóval, csak hogy pontot tehessünk erre,
nem hidegültél el az édesapádtól,
egyszerűen így alakultak a dolgok.
Igen. Szerintem szép dolog,
hogy a szüleim a gyerekeikért éltek, ezt biztosan tudom.
Értünk éltek és sok mindent feláldoztak miattunk.
Lehetővé tettek mindent, amiről csak álmodoztunk.
Józan vagy? Mit jelent ez?
Hébe-hóba szívok egy slukkot anya jointjából.
Szökőévente, mert túl erős.
Wiz Khalifa pánikrohamot kapott tőle, annyira durva!
Szóval visszavonom!
Már nem szívom a füvét, mert amikor múltkor meglátogattam…
Pár héttel ezelőtt szívhattam bele utoljára.
Beléptem, életem legkisebb slukkját szívtam,
de vagy három napig nem tudtam vezetni!
- Azt sem tudtam, ki vagyok. - Juj!
Mindig füvezett, amikor vele laktál?
Nem. Igazság szerint az egyik turnénkon
mind kaptunk füvet, én, a háttértáncosok, a zenekar, mindenki,
én mondtam anyának, hogy szerintem jót tenne neki.
Borzasztóan szorongott, nehezen aludt és úgy általában elég ideges volt,
ezért úgy gondoltam, hogy tetszeni fog neki.
Erre ő: „Jó, de ne mondd el senkinek,
mert jóravaló, keresztény nő vagyok…”
Egyszerűen imádta!
Remekül érezte magát, azóta füvezik!
Oké, szóval az, hogy józan vagy…
Idézőjelben józan vagy, egy-egy slukk füves cigitől eltekintve.
Alkalmanként egy slukk, ennyi…
Még annyi sem! Mármint… Megjátszom, hogy felvágjak anya előtt!
- Még csak nem is füvezek! - Hű, a nyúl viszi a puskát!
Igen. Szerintem a CBD sokat segített nekem.
- Milyen hatása van? - Nuku! Semmi hatása nincs!
Ez benne a lényeg. A füves barátaim…
Anya! Nem a „füves barátaim,” hanem anya!
Folyton kérdezi, hogy mi értelme, erre én: „Fű, de nem tépsz be tőle!”
- Erre ő: „Akkor felesleges!” - Naná!
Bizonyos értelemben mégis segít.
Nem számít, mit szívsz, attól még a füstje
- irritálja a tüdőt, a nyelőcsövet… - Az biztos!
Ez eszembe juttatja kedves barátom, Paul Shaffer kedvelt mondását…
Imádom Pault!
- „Vegas-i torok.” - Aha.
Paulnak tetszett Bill Murray és a te közös munkád!
Én is imádtam!
Washington DC-ben énekelhettünk, ráadásul együtt!
- Ott voltam. - Igen?
Tudod, koncert előtt sosem füveztem!
Emlékszem, mikor büszkén előálltál azzal, hogy beszívtál!
Tényleg, mi a f… Miért döntöttem úgy aznap?
Gőzöm sincs!
- Nem jutott eszembe semmi, emlékszel? - Nem.
Paul Shaffer annyit mondott:
„Elölről kezdjük!”
- És újrakezdtük. - Arra emlékszem!
Ilyen sosem volt! Egyszer felejtettem el dalszöveget…
szintén a legrosszabbkor. Bonóval léptem fel a Carnegie Hallban.
- Abban a kuplerájban! - Előző este alaposan lerészegedtem
és megfogadtam, hogy ha valaha könyvet írok,
az lesz a címe: „Bono többé nem keresett.”
Hiszen ez olyan, mintha… Ez a csúcs!
Sikerült elérni!
A Carnegie Hallban léptem fel Bonóval,
erre a lerészegedést választottam!
Most, hogy így beszélgetünk, eltérő hangszíneket hallok tőled,
amelyek különböző, általam ismert énekesnőket juttatnak eszembe.
Az érdekelne, hogy amikor gyerekként a hangodat próbálgattad,
kinek a hangját hallottad a fejedben?
- Hát… - Nem feltétlenül a sajátodat.
Utánozhattál valakit.
- Mindannyian vegyítjük… - Igen, így kezdődik!
…mindazt, ami megihletett minket.
- Stevie Nicks, nagyon is! - Igen.
Tina szintén erősen hatott
és persze Dolly Parton!
Ahogy idősödöm… A hangom nem hasonlít Céline Dionéra.
- Kár, pedig sokat hallgattam! - Brittany Howard?
Kedvelem Brittany Howardot! Épp Shawn Everett-tel,
az Alabama Shakes producerével dolgozok.
Brittany Howard az egyik kedvenc énekes-dalszerzőm.
- Janis Joplin? - Persze!
Egyszer 100 000 ember előtt énekeltem Janis Joplin-feldolgozást.
Jó látni a rajongókat,
mert különböző oldalaimra kíváncsiak.
Van aki azt szeretné látni, akivel együtt nőtt fel,
van, aki a „Party in the USA-t” akarja hallani,
mások a kiadatlan dalokat vagy az aktuális számokat,
de egy részük a feldolgozásokért él-hal, nekik ez zenei kalandozás.
Lessünk be a Letterman család életébe!
Ülök a félhomályos szobámban,
és egyszer csak hallok tőled
egy feldolgozást,
és felkiáltok:
„Ilyen nincs!”
Berohan a feleségem, Regina, persze csak képletesen:
- „Mi a baj?” - „Pink Floyd-feldolgozás!”
„Senki…!” Elnézést!
- „Senki sem dolgozza fel!” - Azt a feldolgozást Vegasban énekeltem…
Valószínűleg az az utolsó szám,
amit a Vegas-i iHeartRadio rendezvényein énekeltem!
Ne már! Miért?
Már nem emlékszem, ki lépett fel előttem,
de valami ilyesmi volt:
„Micsoda izgalmak! Most pedig Justin Timberlake után
jöjjön Miley olyan dalokkal, amik a kutyát sem érdeklik!”
- De kérlek! Mit árul el ez rólam? - Tudod, mit? Érted tettem!
- Isten áldjon! - Azért, aki az alagsori szobájában nézi!
Elvétve hallhatsz Pink Floydot, de sosem hallasz…
Azt gondoltam: „Egek, hát ő is Pink Floyd-tag!”
Feldolgoztam az „A Boy Named Sue” című Johnny Cash-számot
a Bangerz dél-amerikai lemezbemutató turnéján…
- A várt fogadtatást kapta. - Hát igen!
Nem volt telitalálat!
Azt a korszakomat éltem, amikor óriási hot dogon lovagoltam
és lecsúsztam a saját nyelvemen.
Erre elénekeltem ezt az „Egy fiú, akit Sue-nak hívtak” című számot
egy olyan helyen, ahol a nyelvi akadályok miatt
a poént sem igazán vették.
Úgy gondoltam, ez…
És még mindig úgy gondolom, hogy ez nagyszerű, mert amikor valaki
elmegy egy előadó élő fellépésére,
micsoda öröm lehet számára, ha ezzel-azzal fűszerezik a műsort!
Nekem kellemes meglepetés volt!
Te vagy,
ha nem az egyetlen, azon kevés heteró férfiak egyike,
akik eljönnek egy ilyen estre!
Zártkörű rendezvény,
nagyjából melegnek kell lenned, hogy meghívót kapj!
Apropó, David: van egy druszád, akit nagyon szeretek: David Byrne!
Felkért, hogy énekeljek a Stop Making Sense lemezen!
Hamarosan kiadják. Többeket felkértek, hogy dolgozzák fel a dalaikat.
Megmondtam: a saját fejemet követem!
Nem pusztán feldolgoztam, hanem át is írtam.
És… Nem, tényleg!
Az én értelmezésemben egyszerre szól
David Byrne, Johnny Cash és Kylie Minogue stílusában.
Íme, ez a változat!
Ezt neked játsszuk!
Túl sok nekem a realitás
Tiszta ideg vagyok, az nem vitás
A sok parától
Majd kivet az ágy
Nyughatatlan vagyok, bébi Én megmondtam, hogy jól vigyázz
Nem és nem jön be a realitás Nem, nem, nem
Tiszta ideg vagyok, az nem vitás
A sok parától
Majd kivet az ágy
Nyughatatlan vagyok, bébi
Én megmondtam, hogy jól vigyázz
Ha ismeritek a dalt, ez az eredeti refrén!
Pszichopata Mondd, mit akarsz
Jobb lesz menekülni
Az én változatom jön!
Szeretlek, Pszichopata
Örökké szeretni foglak Tudod, hogy sosem menekülök el
Sosem menekülök el
Szeretlek, Pszichopata
Örökké szeretni foglak Tudod, hogy sosem menekülök el
Kit érdekel, hogyan töri egy Tenessee-i a franciát?
Amit tettem ma éjjel
Amit mondott ma éjjel
Ma éjjel
A remény hívására
Irány a dicsőség felé
Amit tettem
Ma éjjel
Igen
Szeretlek, Pszichopata
Örökké szeretni foglak Tudod, hogy sosem menekülök el
Sosem menekülhetnék el
Szeretlek, Pszichopata Örökké szeretni foglak
Tudod, hogy sosem menekülök el Sosem menekülhetnék el
Köszönöm szépen!
Leszel te David Byrne?
Nem ismerem önöket,
fogalmam sincs, hogyan kaptak meghívást, de ugye tudják,
milyen szerencsések, hogy tanúi lehetnek ennek?
Igen!
Micsoda gyönyörű hangszer, milyen kedves hölgy!
Örülök, hogy megismerhettem Tisht!
Nagyszerű volt!
Ahogy ott ültem,
megfordult a fejemben, hogy mégis meleg lehetek!
Elvégeztetek pár vizsgálatot, aztán majd értekezünk!
- Isten áldjon! - Köszönöm!
Én köszönöm!
Miley Cyrus!
Én már sejtettem a nadrágod szabásából!
Örülök, hogy átjött az üzenet!
Autóval csak két óra Palm Springs, új életet kezdhetsz!
A feliratot fordította: Poór Anikó