Měl jste mě představit, ale já místo toho představím vás.
Je tu David Letterman.
David Letterman si mě pozval do show, ale já si všechno ráda dělám po svém.
Proto jsem se rozhodla obrátit kartu a pozvat ho do svojí show.
A ta teď začíná.
Jak dramaticky to asi dokážu zazpívat?
Mám tomu vdechnout co největší drama?
Tak jo.
DAVID LETTERMAN: MÉHO DALŠÍHO HOSTA NEMUSÍM PŘEDSTAVOVAT
Dřív jsem se nejvíc bála, že mě vyhodí. A teď jsem za to jen ráda.
Kdykoliv slyším, že už mě někde asi nechtějí, říkám si:
„Díky bohu.“
Nechtělo se mi. Nevím, proč jsem na to kývla.
„Hádej co! Akce se ruší.“
Nic mi neudělá větší radost.
Když řeknou, že bude pršet, ptám se: „Jak moc?“
Už jste někdy z něčeho vycouvala a pak vás to mrzelo?
Přinutila jste se k něčemu, čeho jste pak litovala?
Málem jsem vycouvala z našeho rozhovoru.
Myslím to vážně.
- Vždycky totiž… - Proč byste z něj chtěla vycouvat?
Protože se tak trochu…
zdráhám o sobě mluvit.
Když se máme sejít tady v Chateau, kde jsem skoro jako doma,
posedět spolu u krbu a upřímně si promluvit,
chci se přitom cítit v bezpečí.
Pocit bezpečí mi v životě často chyběl,
protože jsem se potýkala s velkými davy i pronásledováním autobusů.
Ale navzdory tomu všemu vystoupení nesmělo stát nic v cestě.
Teď už si uvědomuju, že se vystoupení konat může.
Ale odmítám, že by se muselo konat stůj co stůj.
Řekla jsem to i pořadatelům Grammy.
Když jsem byla den před předáváním na generálce,
ptali se, jestli jsem se vším spokojená.
Já na to: „Jo, asi do toho jdu.“
Všichni vypadali, že budou zvracet.
Prý: „Co tím myslíš, že asi?“
„No, pořád ještě… Asi vystoupím.“
Prostě tomu nemohli uvěřit,
protože „Flowers“ mělo být jedním z hlavních čísel.
Záleželo jim na tom, abych tam zazpívala.
Předávání Grammy působilo jako velkolepá oslava žen z hudební scény.
Kamarádíte se s nimi? Scházíte se spolu?
Řekla bych, že se s nimi až tak nevídám.
V komunitě umělců a celebrit se moc neangažuju.
Když jsem s nimi, úplně mezi ně nezapadám.
I když s některými zpěvačkami…
Třeba s Beyoncé… S vámi to mám podobně.
„Známe se“ už dlouho.
Když mi bylo asi 15,
vystupovala jsem s Beyoncé a ostatními.
Šoupli mě mezi ni a Rihannu.
Už byly dospělý nádherný ženský, zhruba v mým věku.
V celé kráse se nade mnou tyčily.
Já byla ještě malinká, na tváři akné a na zubech rovnátka.
Stála jsem vedle Mariah Carey poseté diamanty.
Beyoncé ke mně byla hrozně laskavá.
Protože jsme se tak vídaly,
vytvořila jsem si k ní trochu hlubší vztah.
Takhle jsem se s ní ale nikdy nebavila, takže se možná víc přátelím s vámi.
Ale s Beyoncé jsme prostě…
Vždycky ke mně byla laskavá.
Součástí komunity jsem, ale jde mi spíš o kvalitu než o kvantitu.
Moc aktivně se neangažuju.
Vím, že jsme ve vaší show, ale něco mi to připomnělo.
- Znáte Johnyho Carsona? - Samozřejmě.
Johnnyho Carsona jsem…
Když jsem poprvé vystoupil v Tonight Show, seděli jsme vedle sebe.
Když ho vidíte, je to, jako byste někoho poznala v autobuse.
„Viděl jsem ho na pětidolarovce. Vždyť je to Abraham Lincoln!“
- Asi tak. - Jo.
- Nikdy mě to nepřešlo. - Jo.
Z nějakého důvodu mě pak pošetile začal zvát na večeře.
Když jsme se viděli naposledy, projeli jsme se na jeho jachtě po Hudsonu.
- Tak vidíte. - A bylo to.
- Odtrpěl jsem si to. - Beyoncé má taky jachtu.
Na Grammy jsem si vybrala kamarádku s vlastní jachtou.
Jsme si podobní, to vám povídám.
- Úplně jako dvojčata. - Podobáme se.
- Miley? - Ano?
Jak se to liší od příprav před koncertem na turné?
Nejsem v hráčské šatně.
- Jsem v krásném historickém hotelu. - Vážně?
Vlastně vystupujete v arénách.
Do sprchy tam máte chodit v žabkách, abyste nechytil plíseň na nohou.
„Je super, že jste tady. Jste v šatně fotbalového týmu.“
Nechci se sprchovat někde, kde se myje celý fotbalový tým.
Kdybyste to měla dělat až do konce…
Třeba příští čtyři roky. Menší sály po celé zemi.
Koncerty jako ten, co dnes uvidíme.
Vyhovovalo by vám to?
Nuda je pro mě naprostý utrpení.
Nechtěla bych se k tomu upsat na čtyři roky,
abych se nezačala nudit.
Aha.
Protože se to stává.
Ale vystupování vás přece baví.
Někdy vás to po dvou a půl letech už nebaví tak jako na začátku.
To byste úplně přestala?
Nerozhodla byste se vrátit do velké arény?
Možná do Ritzu nebo Four Seasons. Do nějakého pěkného sálu.
Ale časem se na to přijde. Momentálně je to jenom pro zvané.
Exkluzivní záležitost. Zatím je posvátná.
Jsme v hotelu Chateau Marmont.
Vybrala jste si ho vy. Co vás sem táhne? Jaký k němu máte vztah?
Je tady krásně.
To ano.
Zaprvé se mi líbí, kdo všechno ho navštěvuje.
Nikdy nevíte, na koho narazíte.
Samozřejmě je to legendární, věhlasný losangeleský hotel.
A zaslouženě.
Postavili ho v roce 1929.
- Má dlouhou historii. - Původně to byl bytový dům.
Kamarád mi asi před rokem říkal:
„Miley koncertuje v hale Chateau Marmont,
aby si vyzkoušela…“
Něco jste přitom hledala.
Prý na tom záviselo vaše vystoupení na předávání Grammy.
- Že kdyby to vyšlo… Je to tak? - Vlastně ano.
Měla jsem koncert v Mexiku,
který se konal rok před prvním vystoupením tady v hotelu.
Hodně jsem s ním bojovala.
Konal se krátce po covidovém lockdownu.
Přišlo na něj přes 130 000 diváků.
- Bylo to… - V Mexiku.
- Bylo toho na mě tehdy moc. - Komorní sešlost.
Bylo to vaše nejpočetnější publikum?
Možná. Určitě jedno z největších.
Mám za sebou turné. Vystupuju. Celý život jezdím po stadionech a…
- Není to šílený? - Po izolaci…
Odmalička na stadionech.
Až na některé profesionální sportovce… Nikdo jiný to nezažil, ani sportovci.
- I jako batole… - To je něco!
Táta mě brával na pódium a předváděl mě publiku jako Simbu.
- Jako Simbu. - Jako Simbu.
Vždycky jsem to měla hrozně ráda.
Nikdy jsem nebrečela. Nevadilo mi to. Líbilo se mi to.
A když jsem povyrostla, utíkala jsem před chůvou, jak sám říká.
Na pódiu jsem se snažila popadnout mikrofon a zpívat.
Na velké davy a stadiony jsem byla zvyklá.
Ale když jsem za lockdownu přes rok žila v odloučení
a najednou jsem se ocitla před 130 000 lidmi,
bylo toho na mě moc.
Neuměla jsem to zpracovat. Potýkala jsem se s velkou úzkostí.
Ale co se týče Chateau, jak to všechno začalo…
V listopadu jsem měla koncert v Mexiku.
A o rok později, loni v listopadu, jsem poprvé vystoupila v Chateau.
Sama jsem to chtěla. O pár dní později jsem měla narozeniny.
Na narozeniny jsem v sobě chtěla zase probudit lásku k hudbě a vystupování
a připomenout si, že i když se dá koncertovat před tisíci nebo miliony lidí,
jako na předávání Grammy, můžu zpívat jen rodině a přátelům.
- Nebo pro sebe. - A nejspíš vás to i víc naplňuje.
- Rozhodně. - Protože stojíte před svými přáteli.
Ne před…
Nenapadá mě, jak nazvat 130 000 přihlížejících.
Hotel jste znala, než jste v hale začala zpívat, že?
Zažila jsem tady krásný časy.
To je druhá věc. Pojí mě k němu minulost.
Já osobně mám pocit, že…
Znáte to. Kdyby zdi mohly vyprávět…
Ty krásné časy vám byly znát na tváři, když jste je zmínila.
- Ano. - Asi to úplně chápu.
Jo, užila jsem si to tady.
Mám hroznou radost, že si s vámi popovídám.
Řeknu vám proč. Důvod je nejspíš relevantní jen pro mě.
Náš vztah asi nikdo jiný nepochopí.
- Už jsme se jednou setkali. - Jo.
Myslím, že jen jednou, možná dvakrát.
Dřív jsem každý večer moderoval talkshow na CBS.
Vystoupila jsem v ní i vy. Myslím, že v roce 2010.
Ano.
Přichází krásná, talentovaná Miley Cyrus.
Vím, že to byl rok 2010,
je to poznat na mém oblečení i na účesu.
- Jasně. - To už se teď nenosí.
Tak už vůbec nikdo nevypadá.
- Bylo vám 17, že? - Jo.
Rád bych věděl, jak jste to tehdy vnímala.
Co jste dělala?
Jak jste na tom byla v 17? Přece jen jste se od té doby dost změnila.
V tom věku jsem neustále byla v jednom kole.
- Pořád jste hrála v seriálu? - Jo, pořád jsem v něm hrála.
Blížil se konec.
Myslím, že jsem tehdy hledala vlastní identitu mimo svou roli.
Vlastně jsem v té roli vyrostla.
Bylo to dost…
Asi mě to změnilo,
protože jsem zároveň rostla v roli i v životě.
Proto mám pocit, že je ta postava mojí součástí.
Skoro jako by ve mně doteď žila.
Po našem rozhovoru jsem se za ty roky dost změnila,
ale hodně toho vlastně zůstalo při starém.
A bylo to… Ptám se zas jen kvůli sobě. Byla to pro vás dobrá zkušenost?
- Pamatuju si to, ale spíš… - To je ale pochvala.
Hlavně si pamatuju, že jsem byla oblečená v něčem,
co mi v roce 2010 přišlo jako hrozně super outfit.
A když teď na fotkách vidím, jak tam vedle sebe sedíme…
Takovej účes už nepotřebuju.
- Asi to platí i pro mě. - Ani kožený zvonáče. Měla jsem…
Chtěla jsem ukázat, že nejsem Hannah Montana.
K jejímu stylu patřila spíš nabíraná sukně a martensky.
Chtěla jsem všem dát najevo, že nejsem jako ona.
Stála jste teprve na začátku,
nebo jste se od té identity snažila odpoutat už nějakou dobu?
Když jsme se potkali, asi jsem si…
už rok nebo dva šla…
- Svou cestou? - Jo.
Seriál ještě neskončil,
ale začala jsem poznávat život.
Než jsme se poznali, alespoň jednou jsem se opila.
Asi jsem kouřila trochu trávy.
Pamatuju si jednoho producenta na place.
Říkal, že je vidět, že tenhle lev se už do klece nevrátí.
Našla jsem totiž svoje nespoutané já.
Nikdy mě to nenapadlo.
„Lev už se do klece nevrátí.“
Vzpomínám si, že se všechno změnilo,
když jsem si začala užívat života.
- A pak… - Jako normální teenager.
Ano.
Když jste byla mnohem mladší, sázela jste na otevřenost.
- Jo. - A upřímnost.
Chtěla jste svou upřímnost dokázat sobě i světu.
Taková jsem byla.
V životě jsem znala jen upřímnost.
Rodiče, matka, se kterou se později setkáte…
- Tish. - Tish. Je upřímná.
Umí být jen sama sebou.
Moje máma je tak přátelský,
charismatický a upřímný člověk.
To jsem po ní určitě zdědila.
Myslela jsem, že všechno, co cítím, bych měla sdílet, protože to je upřímnost.
A teď jsem zjistila, že Dolly, moje kmotra, to umí nejlíp.
Dolly je Dolly.
Je sama sebou, ale je v tom víc.
Je v tom jakýsi…
Cítíme se k ní tak blízko, ale není to tak, že ji úplně známe.
Pořád jsou věci, které pro ni zůstávají posvátné.
- Včetně částí našeho vztahu. - Promluvme si o Dolly.
Protože ji je nejde jen zmínit…
- A pak jít dál. - "Jo, ta Dolly Parton?"
„Ne, ta Dolly Parton ne.“
Víš vztah začal už když jste byla malá.
Ve třech, v pěti, v osmi?
Naše první setkání nepamatuju. Tak malá jsem byla.
V 90. letech pracovala s mým tátou…
Když říkáte „pracovala“, myslíte koncerty?
Jo, dělali spolu na hudbě a myslím, že byli i na turné.
Takže když hrála moji tetu, moji kmotru v seriálu,
prostě to sedělo.
Proto říkám, že moje postava,
vlastně pronikla do mého skutečného já.
Je tam ta část…
Protože zatímco jsem se vyvíjela jako člověk
a zároveň hrála tu postavu,
Někdy si sama nejsem jistá.
Část mého já je ta postava.
Včetně trochy mého vztahu s Dolly.
Hannah Montana je slavná svojí blonďatou parukou
a tím, že má tu svoji druhou identitu, kterou může vypnout.
Přes den být normální holka a v noci žít jako superstar.
A uvědomuju si, že to je něco, co Dolly dělala skoro celý život.
Ona má sice paruku pořád a pořád je „v Dolly“.
- Nejde o… - „Je v Dolly.“
Nejde o ten vnějšek toho, jakou postavu vytvořila.
To jste výstižně popsala, co o ní vlastně víme.
Svým způsobem ji známe ze všech úhlů, ale ne úplně.
Řekněte nám něco šokujícího,
co jsme o ní nevěděli.
- Tak třeba Dollywood. - Jo.
V podstatě tam tisknou peníze, ne?
O to se třeba můžu podělit,
Dolly opravdu často jí jídlo z Dollywoodu.
Když se mě zeptá, co si dáme k obědu…
Hlasuje pro jídlo z Dollywoodu.
Myslím, že to, co vám o Dolly můžu říct,
aniž bych odhalila tu posvátnou část našeho vztahu,
je to, že se nebojí těžkých témat.
Máte nějaký příklad těžkého tématu?
Třeba jsem s ní řešila to,
že nevím, jestli půjdu na Grammy nebo ne.
A ona řekla: „No jasně, že půjdeš na Grammy.
A ne jen, že se objevíš, ty se ukážeš.
A budeš přesně taková, jaká jsi teď tady přede mnou.“
A řekla: „A nezapomeň na krásu.
Vlasy, make-up, všechno.
To je naše brnění.“
A víte, řekla…
Dolly to umí krásně říct.
Vždycky mi říkala:
„Každá si děláme to svoje a spolu děláme to naše.“
Nechtěla, abych byla Dolly.
Abych byla velkolepá a schovávala se za pozlátkem.
Chtěla, abych byla sama sebou
Na šarmu je zajímavé, protože vím, že jste si mě…
Říkáte tomu šarm, ale tohle je jen make-up.
Jo, ale jak jsme říkali, je tu záměr.
- To je šarm! - Teď na mě kouknul.
- Kouknul na mě, jakoby… - „To není make-up!“
„To je šarm!“
Omlouvám se.
Musel jste si mě nastudovat než jsme spolu mluvili.
I já si vás nastudovala
a už hrozně dlouhou dobu vypadáte stejně.
To je dobře nebo špatně?
Ani jedno, je to prostě fakt.
Záleží, jak jste vypadala na začátku.
Chci jen říct…
Upravovat se je něco, co moc dobře znám.
Dělám to celý život
a znám to líp než cokoli jiného.
Upravuju se dýl, než řídím auto.
Je to pro mě naprostá přirozenost.
Mám pro vás další otázku, „Destiny Hope Cyrus“.
- Ano. - Co to mělo být?
- Co tím myslíte? - To je…
Obrovské očekávání.
To přesně myslím.
Vysvětlili vám to rodiče někdy?
Naši si mysleli, že je to můj osud přinést světu naději.
- To je krásné. - To ano.
- Ale na dítě je toho hodně. - Je to hodně a časem…
Ale myslím, že…
Od samého začátku to stanovilo záměr.
Ne vždycky něco takového máme. Pro některé rodiče za tím stojí jen:
„Jak bychom asi vypadali, kdybychom se smíchali?“
Hej!
Hned tam budu.
- Čeká vám odvoz. - Ano.
Já věděla, že nezůstanete.
Mám zavolat mámu?
Mami, už nemůžu mluvit, zrovna mi dělají rty.
Můžeš to tu převzít?
Měl bych se vaší matky obávat?
Ne, ví, že se bavíme o šarmu.
A když přijde na šarm, máme si dost co říct.
- Nezaznělo tu „šarm“? - Zaznělo!
„Někdo řekl šarm?“
Zdravím!
- Jak se máte? - Kdo jste?
Kdo jste vy?
Roztomilý jste!
Řekla jsem jí, že jsem nervózní a ona na to: „Jen s ním flirtuj!“
- Snadné. - A zabralo to!
To je vaše matka.
Co? Zabralo to.
Emoční manipulace zabere pokaždé.
- Posaď se, mami. - Dobře.
- Těší mě. - Těší mě.
Děkuji za váš čas.
Váš a vaší dcery.
Nenechala bych si to ujít.
- Byla… - To není pravda!
- Ne, není. - Chtěla si to nechat ujít.
Včera večer mi poslala mi zprávu prý:
„Ahoj, MC.
„Doufám, že to pochopíš, ale zítra toho Lettermana nezvládnu.
Jsem hrozně nervózní.“
- To slyším často i od mojí rodiny. - Jo.
Všechno, co o vás vím, je úžasné.
Protože pracovat se členem rodiny,
s vaší mladou dcerou dcerou,
mít na starosti všechny aspekty jejího života
a stále si udržet tak krásný vztah
je pozoruhodné.
Myslím, že to o vás hodně svědčí.
Jak to děláte?
Někdy určitě musela být neovladatelná.
Hele, byly časy, kdy dělala šílené věci,
jako každé dítě.
„Jako každé dítě.“ Tu část lidi ignorují.
Ale taky jsem četl, že měla do 20 let večerku.
- Měla. - To je nelidské.
To přijdou prošetřit z Amnesty International.
- Hele, pravidla se mají porušovat. - Pravda.
Mít večerku neznamená ji dodržovat.
Ale upřímně, to byl můj cíl.
Aby Miley zůstala doma co nejdéle.
Myslím, že ze všeho nejvíc jsem se bála, že se odstěhuje.
Rozhodně si to mohla finančně dovolit už před 18
a s dětmi v Hollywoodu to vidíte často.
Ale Miley zůstala.
Zůstala s námi a myslím, že jsem naše bitvy jsem opravdu pečlivě.
Dobře, vy dva.
Přesuňte to, musím se připravit.
- Bože! - Sorry, budete to muset zabalit.
- Páni! - Šup!
- Je čas jít. - Tak já jdu taky.
Aspoň je tu všechno inventarizované.
Poprvé jste zpívala „Flowers,“ v této budově?
- Mám pravdu? - Jo.
A proč zrovna tady? Proč právě tehdy?
Řekněte mi o té písni.
Co znamená a cokoli dalšího, co byste chtěla sdílet.
To je dobrá otázka.
„Flowers“ je pro mě mimořádná,
protože je to příběh a píseň,
kterou jsem si zasloužila.
Její příběh je upřímný.
A že…
Že to není los.
Někdy jsou písničky spíš losy.
- Co to znamená? - Že vám tak nějak spadnou do klína.
- Chápu. - Třeba „Party in the U.S.A.“
To byl los.
Že tu písničku napsali,
a ze všech možných lidí si řekli, že se k ní hodím já.
Nic víc v tom nebylo.
A myslím, že je to v jejím zvuku slyšet.
Poznáte rozdíl v hloubce písně jako „Party in the U.S.A.“.
A nejen v jejím tématu, ale v jistém citovém odstupu,
který v té písni mám.
Na rozdíl od „Flowers,“ ke které mám ohromnou citovou vazbu,
protože každou její slabiku jsem si zažila.
Co se mi na této písni líbí je…
jak jednoduché její téma je.
Není to…
Nemusíte se tak hluboce zamyslet,
abyste si řekla: „Jo, i sama si můžu koupit květiny.
Ale když na to přijde v praxi,
je to obrovský krok, když toho máte nad hlavu.
Jo no, jako,
když jsem „Flowers“ psala, tak jsem se k tomu refrénu pořád vracela.
Nejdřív jsme tam měli,
„Můžu se držet za ruku, ale jako ty se milovat nedokážu.“
Mělo to nádech padesátých let, byl v tom takový smutek.
A po cestě domů jsem nad tím pořád dumala.
A nemohla jsem se rozhodnout, protože oboje bylo stejně pravdivé.
Obě verze ve mě rezonovaly
a obě by pro lidi byly mimořádné a upřímné.
Je to jiné, když máte lásku někoho jiného.
Kupovat si květiny sám není to stejné,
jako je dostat od někoho, kdo vás má rád.
A pak ta oslava toho, že…
Sama jsem si nikdy neuvědomila, že spoustu toho, co od vztahu hledáme,
si vlastně můžeme dát sami.
Ale k tomu nejdřív musíme mít zdravý vztah sami se sebou.
Musíte milovat to, že jste sám sebou.
Také to možná zvýrazňuje to,
co vám na vztazích chybí.
„Můžu si koupit květiny. Sám se držet za ruku.“
„Jasně, ale já doufal v něco jiného.“
- Že? Přesně! - Jo.
Proto je to jedna ze smutnějších…
Spíš jedna z mých smutnějších písniček.
Bylo to očistné?
Máte pocit, že vás to někam posunulo?
Takhle, napsat to všechno je jedna věc,
ale vidět, co to pro lidi znamená, je ještě něco jiného.
Nikdy jsem nebyla za úspěšnou píseň tak pyšná,
a to mě vrací k tomu přirovnání k losu.
Protože to bylo zasloužené,
je to jiné, když to pro lidi něco znamená.
- A odezva byla opravdu ohromující. - Jo.
Jak se máte? Bavíte se?
Jo!
Byli jsme v pohodě
Jako v ráji
Takové sny se neprodají
Byli jsme super
Dokud jsme nebyli
Postavili si dům
Pak ho v plamenech ztratili
Jo, nechtěla jsem tě opustit
Nechtěla jsem bojovat
Začala jsem brečet
A pak si vzpomněla
Mám na sobě Alaïu
I sama si můžu koupit květiny
Napsat své jméno do písku
Bavit se se sebou celé hodiny
Říct si věci, co bys nepochopil
I sama se můžu vzít tančit
Sama se držet za ruku
Jo, umím se milovat víc Než to dovedeš ty, zlato
Nalakuju si nehty rudě
Jako ty růže cos mi nechal
Žádná lítost Žádné výčitky, zlato
Odpouštím ti každé slovo
Ale nezapomenu
Že já tě nechtěla opustit
Nechtěla jsem bojovat
Začala jsem brečet
A pak si vzpomněla, že jsem s vámi
I sama si můžu koupit květiny
Napsat své jméno do písku
Bavit se se sebou celé hodiny
Říct si věci, co bys nepochopil
I sama se můžu vzít protančit celou noc
Sama se držet za ruku
Protože se miluju líp než ty
Jo, umím se milovat víc Než to dovedeš ty, zlato
Umím se milovat víc Než…
Nechtěla jsem tě opustit Chci
Nechtěl jsem bojovat
Začal jsem brečet A pak si vzpomněla…
I sama si můžu koupit květiny
Napsat své jméno do písku
Bavit se se sebou celé hodiny
Říct si věci, co bys nepochopil A už ani nepochopíš
I sama se můžu vzít tančit, jo
Sama se držet za ruku
Jo, umím se milovat víc
Než to dovedeš ty
Slyšel jsem od tebe citát kterým úplně nerozumím.
„Jsem tvořivý člověk, ale také vím, že jsem byla stvořená.“
- My všichni. - Ano.
Vysvětlíte mi, jak to myslíte? Co to znamená?
Už od narození jsem kreativní, to vím.
Už od malička jsem psala písničky a kreslila zvláštní abstraktní obrázky.
Přirozeně jsem tvořivá.
Ale taky mám, jako my všichni, různé stánky a osobnosti
a každému člověku ukazuju jinou stránku.
Některé naše stránky nikdy nikomu neukážeme.
To je to, co já dělám
ve velkém měřítku, na veřejnosti.
Ale chci zdůraznit, že tahle jiná osobnost není alter ego.
Je to prostě jen rozšíření mojí podstaty.
Je to moje povaha, stále jsem to já.
Nedokážu nežít v pravdě.
Ale všichni víme,
že spousta věcí může být pravda zároveň, i když si odporují.
Můžeme si promluvit o začátku vaší kariéry?
Hannah Montana a tak. Vysvětlete mi, jak to začalo.
Kolik vám bylo…
Na jednom konkurzu vám řekli, „Ne, jsi moc mladá.“
Co se stalo?
Vzali někoho staršího nebo celou produkci odložili?
Přesně, na prvním castingu mě nenajali
a natočili pilot s jinou holkou,
a pak to ukázali dětem.
Cílová skupina.
- Nesedla jim. - Spratci jedni.
Neměli ji rádi, za to je miluju.
Tak jsem byla doma v Tennessee, dorůstala.
Čekala na svoje špičáky.
- Takže tehdy jste byla školačka? - Ano.
- Jo. - No a…
Zavolali mi a řekli: „Vraťte se.“
Takže celá rodina se přestěhovala do Los Angeles.
Kdo všechno?
Nejdřív jsem to byla jen já… Moje máma si to vybaví líp.
Já mám hroznou paměť,
protože mám narcismus po tátovi.
Nevím ani nic o svých sourozencích,
jen to, co se týkalo mě.
- Páni. - Takže já… Je to pravda.
Ale to nevadí.
Odstěhovala jsem se do LA, nic víc jsem nevěděla.
V tom věku jsem byla jen nadšená,
že budu na Disney Channel. Sama jsem ho sledovala.
Nevadilo vám, že opouštíte školu?
Nemohla jsem se dočkat, školu jsem nenáviděla.
Měla jsem tyrany, co mě šikanovali.
Proč vás šikanovali?
Když jsem byla v šesté třídě, bylo dost těžké…
Je těžké být holka na druhém stupni.
Vy máte syna, že?
S holkou je to úplně jiný svět.
Tehdy na druhém stupni jsem nevypadala nejlépe,
navíc jsem byla malinká,
takže větší holky do mě třeba šťouchaly.
Urážely mě a byly i násilné.
Třeba jsem se bála jít ve škole na záchod,
protože by tam mohla jedna z nich být a zmlátit mě.
Prostě jsem… Škola pro mě prostě byla opravdu těžká.
Takže jste se přestěhovala a začala u Disneyho.
A co mě ohromilo bylo,
že tento seriál byl jejich nejúspěšnějším programem,
v celé jejich televizní historii.
Možná i víc než Mickey Mouse.
A k tomu to zboží, co prodávali,
celkově to bylo přes miliardu dolarů.
Kdy jste si začala říkat: „Páni, já mám takové štěstí?“
Říkala jste si: „Konečně jsem to těm zmetkům vrátila?“
Nemyslím si, že jsem to tak viděla.
Asi je to pravda, ale nevěděla jsem o tom.
Nejsme s mámou tak vypočítavé.
Nevěděla jsem, jakou moc mám, dokud jsem nebyla starší.
Netušila jsem to.
Byla to zábava? Dost práce, ne?
Jak jsem řekla, je to zábava a je to těžké.
Ale bylo to obojí.
Nedávno se mě ptali
na večeři s přáteli…
Hráli jsme takovou hru, kde si klademe otázky,
a zeptali se mě na můj vysněný život.
A můj dokonalý život by bylo to, co bylo v mém seriálu.
Ve dne být normální a v noci superstar.
Jedno z mých přání je anonymně cestovat po světě,
abych se mohla procházet a zažít ty města,
kde jsem byla na turné.
To by byl můj dokonalý život. Takový, jako je teď,
ale cestovat anonymně.
Při rozhovorech mi hodně lidí říká:
„Můj otec je můj hrdina.“
To u nás doma nehrozí.
Cítila jste to tak někdy u svého otci?
Upřímně, můj hrdina je moje máma.
A můj otec…
Jsem vděčná za…
Třeba za jeho geny.
Táta má skvělé vlasy a já je zdědila.
Ale taky…
Má má hluboký vztah k upřímnosti a ke přírodě.
Byl takový, i když byl na vrcholu slávy.
Jsem vděčná za to,
že jsem ho mohla před sebou sledovat.
Dal mi skoro takovou mapu,
na které je i co dělat a co nedělat,
A táta mě provedl obojím.
A myslím…
Oba jsme vyrůstali úplně jinak.
Když vyrůstal můj táta,
byli velmi chudý a žili v malém městečku.
Jeho rodiče se rozvedli, když byl ještě malý.
Táta měl dost těžké dětství,
zatímco to moje vážně…
A můžeme se bavit o těžkých časech a bojích.
Dělat úkoly a učit se texty bylo těžké,
ale měla jsem jídlo a lásku.
Vyrůstala jsem v krásném velkém domě, a to můj táta neměl.
Takže s ním opravdu soucítím.
S tím, jak vyrůstal,
a jak jeho minulost dala vzniknout tomu člověku,
kterým je dnes a kterého mám moc ráda.
Musel být zásadní, tak, jako vaše matka,
i na začátku vaší kariéry.
Určitě má zásluhu tak…
50 procent?
Stejně, jako vaše matka? Nebo ne?
Jsou jiní. Nejde je měřit stejným metrem.
Jo.
Vím, že bez táty…
Ne jen to, že bych doslova neexistovala,
ale taky bych nebyla tím člověkem, kterým jsem, protože…
můj táta jako kreativec a umělec, a to jak funguje jeho mozek,
mi vždycky dodal pocit bezpečí i v mé vlastní mysli,
protože jsme si v některých věcech tak podobní.
Hodně přemýšlím o jeho pohledu na realitu a na život.
Dal mi víc, než výchovu.
Výchova přišla spíš od mámy.
Je to možné, že oba rodiče budou mít ve vašem životě
stejnou roli v budoucnosti?
Nebo to bude vždy jeden nebo druhý
podle toho, jak se věci vyvíjejí a tak…
Není to jen blízkost.
Myslím, že je to ta situace, ve které vyrůstala moje máma.
Měla krásnou a úplnou rodinou.
Moje máma byla adoptovaná, takže si ji vybrali.
Její rodiče nemohli mít vlastní děti,
tak po ní toužili celým srdcem.
Takže mám přišla do světa, který ji chtěl.
Byla milovaná a dostala ten nejkrásnější život.
Moje babička opravdu rozmazlila nejen ji, ale i mě.
To můj táta neměl.
To jsem si všiml, že často narazíte na to,
že není pro někoho důležitá jen matka,
ale i její matka.
Jo, babičku mám i vytetovanou.
- Vážně? - Je nejlepší, to je ona.
To je moje babča. Vedla můj fanklub až do své smrti.
A odpovídala na každý jeden dopis, který nám do klubu přišel.
Každý den, po celý den až do smrti.
Abychom tomu dali tečku,
Není to tedy, že byste si s otcem byli odcizení.
Jen se tak prostě věci mají.
Jo, a myslím, že je krásné
že mí rodiče svým dětem opravdu sloužili.
Sloužili nám a tolik pro nás obětovali.
Cokoli jsme si vysnili, oni nám to umožnili.
Jste střízlivá, co to znamená?
Tu a tam si potáhnu z mámina jointa,
ale i to zřídka, jsou šíleně silné.
Mámina tráva přivodila Wiz Khalifovi panický záchvat.
Takže to vlastně beru zpátky, už nekouřím máminu trávu.
Teď jsem u ní byla na návštěvu.
Bylo to už pár týdnů, co jsem měla její trávu,
tak jsem si úplně nepatrně si potáhla
a nemohla jsem nějaké tři dny řídit.
- Ani jsem nevěděla, kdo jsem. - Páni.
Kouřila i když jste s ní žila?
Ne, začalo to tak,
že jsme trávu dostali během turné.
Já, doprovodní tanečníci a kapela.
Pak jsem mámě stranou řekla, že by to pro ni mohlo být dobré.
Měla tehdy dost úzkosti, problémy se spaním
a tak nějak obecně byla napjatá.
Tak jsem jí to doporučila.
A ona na to: „Fajn, ale nikomu to neříkej,
jsem dobrá křesťanka, tak jen…“
Zamilovala si to.
Skvěle se bavila a od té doby kouří.
Dobře, takže to, že jste střízlivá…
Víceméně jste, až na občasného jointa.
Občas si potáhnu, a i to…
A ani to ne! Je to…
Většinou jen předstírám kvůli mámě.
- Pořádně trávu ani nekouřím. - To je nějak obráceně!
Ale myslím, že CBD mi opravdu moc pomohlo.
- Jaký to má vliv? - Žádný! Nic to nedělá.
O to jde. Moji feťáčtí kámoši…
Máma! „Feťáčtí kámoši.“ Myslím moji matku!
Ptá se jaký to má smysl.
Je to tráva, ale nezmastí tě.
- „K ničemu!“ - Jo.
Ale v některých ohledech mi to pomáhá.
Ale kouř z toho všeho Je mi jedno, co kouříš,
je to pořád podráždění v plicích, tvůj jícen, tvůj…
To mi připomíná oblíbenou větu mého milovaného přítele Paula Shaffera.
Miluju Paula!
- „Vegaské hrdlo.“ - Jo.
Jinak, Paul stále vzpomíná na vaši spolupráci s Billem Murrayem
To bylo super.
Dokonce jsme si spolu zazpívali i ve Washingtonu.
- Byl jsem tam. - Fakt?
Tak víte, že jsem nikdy nekouřila před koncertem.
Přišla jste a hrdě mi oznámila, že jste sjetá.
Proč… Proč jsem to v ten den udělala?
Netuším.
- Pamatujete, jak jsem zapomínala texty? - Ne.
A Paul Shaffer na to jen:
„Tak ještě jednou“
- Začali jsme znovu. - To si pamatuju!
To bylo poprvé.
Nikdy jsem nezapomněla text k písni…
Nebo další podobná chyba, hrála jsem v Carnegie Hall s Bonem.
- To je díra. - A večer před tím jsem se ztřískala.
Řekla jsem, že pokud napíšu knihu,
bude jmenovat „A Bono se mi už nikdy neozval.“
Protože to bylo vážně…
„Dokázalas to.
Máš v Carnegie Hall vystoupení s Bonem.“
A já se rozhodla se ožrat.
Když tu s vámi sedím, slyším různé hlasy,
které mi připomínají různé zpěvačky.
Tak si říkám, když jste byla malá a dítě a našla hlas,
čí hlas to byl ve vaší hlavě?
Nejspíš to nebyl ten váš, ne?
Někoho jste asi napodobovala.
Asi jsme všichni…
Všichni jsme takovým mixem toho, co nás inspirovalo.
- Určitě Stevie Nicks. - Jo.
A určitě Tina.
Dolly, samozřejmě.
Jak jsem dospívala… Nezním jako Céline Dion, bohužel.
- Poslouchala jsem… - Co Brittany Howard?
Brittany Howard miluju.
Teď dělám se Shawnem Everettem, který jim udělal album.
Brittany je jednou z mých oblíbených zpěvaček.
- Janis Joplin? - No jasně.
Janis Joplin jsem zpívala, když jsem vystupovala před 100 000 lidma.
S fanoušky je zajímavé,
že někteří se jdou podívat na specifickou verzi mě.
Někteří se jdou podívat na toho, s kým vyrůstali.
Někdo chce „Party in the U.S.A.“ Jiní chtějí nové věci.
Některým se líbí, co teď dělám.
Mnozí milují převzaté písně, tak objeví nové věci.
Tady je scénka z rodiny Lettermanových.
Jsem ve svém pokoji, svítí jen malá lampička
a narazím na vás,
zpíváte převzatou píseň.
A já zakřičím:
„No ty vole!“
Moje žena Regina přiběhne. No, asi spíš přijde.
„Co se děje?“ Odpovím: „Ona zpívá Pink Floyd!“
„Nikdo…“ Promiňte.
Floydy nikdo nezpívá.
Já je zpívala ve Vegas.
Asi jsem to opravdu neměla dělat
zrovna na akci iHeartRadio ve Vegas.
Ne! Proč?
Protože si nevzpomínám, kdo byl přede mnou,
ale asi to bylo něco jako:
„A teď, po Justinu Timberlakeovi,
se můžete těšit na Miley a její písničky,
co nikoho nezajímají!“
- Ale co to teda říká o mně? - Udělala jsem to pro vás.
- Bůh ti žehnej. - Někdo nás teď sleduje ze svého suterénu.
Čas od času Pink Floyd slyšíte, ale nikdy…
A říkám si: „Bože, ona byla součástí Pink Floyd.“
Hele, udělala jsem „A Boy Named Sue,“
během svého jihoamerického turné pro Bangerz a…
- Dopadlo to tak, jak byste čekal. - Jo.
Nebyl to zrovna hit.
Bylo to v té době, kdy jsem jezdila na obřích párcích
a olizovala je,
a pak si dám pauzu, a zpívám „A Boy Named Sue.“
V zemi, kde je jazyková bariéra,
takže ten vtip taky úplně nezabral.
Myslel jsem, že…
Podle mě to je obdivuhodné, protože i když někdo jde na koncert
kvůli tvorbě daného umělce,
je úžasné, když tam jsou i tyhle perly.
Byl jsem příjemně překvapený.
Vy jste
jeden z mála, ne-li jediný heterosexuál,
který na sem kdy přišel.
Je to jen pro pozvané.
A tak nějak musíte být gay, aby vás pozvali.
Tak ještě jednu od Davida, kterého mám opravdu ráda,
David Byrne.
Požádal mě o pomoc se Stop Making Sense.
Chtějí toto album znovu vydat, ale nazpívané jinými zpěváky.
No a já si dělám věci po svém.
Takže jsem to nejen přezpívala, ale ti přepsala.
A… Jo, je to tak.
A můj výklad byl něco ve smyslu…
David Byrne dělá Johnnyho Cashe dělajícího Kylie Minogue.
No a to je tahle verze.
A my vám ji zahrajeme.
Nedokážu se postavit faktům
Jsem napjatá a nervózní A nemůžu se uvolnit
Nemůžu spát
Protože moje postel je v plamenech
Nesahej na mě, zlato Řekla jsem ti, že jsem drát pod proudem
Ne, Nedokážu se postavit faktům Ne, ne, ne
Jsem napjatá a nervózní A nemůžu se uvolnit
Nemůžu spát
Protože moje postel je v plamenech
Nesahej na mě, zlato
Jo, Řekla jsem ti, Že jsem drát pod proudem
Jestli tuhle písničku znáte, tahle část je nezměněná.
Psycho zabijáku Co to je?
Radši utíkej
Teď moje nová část.
Miluju tě Psycho zabijáku
A budu tě milovat navždy Víš, že nikdy neuteču
Nikdy neuteču
Miluju tě Psycho zabijáku
A budu tě milovat navždy Víš, že nikdy neuteču
Kdo chce slyšet francouzštinu z Tennessee?
To je to, co jsem dnes v noci dělala
To je to, co dnes v noci říkala
Dnes v noci
Plnila jsem si svá přání
Vrhám se střemhlav ke slávě
To je to, co jsem dělala
Dnes v noci
Jo
Miluju tě Psycho zabijáku
A budu tě milovat navždy Víš, že nikdy neuteču
Nikdy bych neutekla
Miluju tě, psycho zabijáku A budu tě milovat navždy
Víš, že nikdy neuteču Nikdy bych neutekla
Moc vám děkuju.
Jdete dělat Davida Byrnea?
Víte, sice nevím, kdo jste,
ani jak jste se sem dostali. Ale uvědomujete si,
jaké máte štěstí, že jste tohoto svědky, že?
Jo!
Tak krásný nástroj. Krásná žena.
A taky mě velice těšilo, Tish.
Bylo to tak dobré, že jak jsem tam seděl,
říkal jsem si, že asi fakt jsem gay.
Tak se půjdu otestovat a dám vám vědět.
- Bůh ti žehnej. - Děkuju.
Miley Cyrus.
Já si to myslela. Viděla jsem vaše kalhoty.
Jsem ráda, že jste se chytil.
Jsme dvě hodiny od Palm Springs. Můžete začít nanovo.
Překlad titulků: Mia Lévyová