Поставимо на цей удар?
-Що ти думаєш про ставки? -Не переймайся.
У тебе купа грошей.
Я думав не про гроші.
Гаразд.
Якщо цей удар вийде, ти пройдеш клубом без футболки.
Ні, я не Джон Сіна.
Я більше не можу знімати футболку на людях. Ті часи в минулому.
Гаразд, я маю влучити.
Що робитимемо, якщо не вдасться?
Пройдеш клубом без футболки.
Ні, людей знудить.
Якщо ти підеш без футболки,
усі скажуть: «Погляньте. Це Чак чи Чарльз Барклі».
-Вони скажуть… -Він фантастичний.
Ні, вони запитають: «Він грав у НБА?»
МОГО НАСТУПНОГО ГОСТЯ НЕ ТРЕБА ПРЕДСТАВЛЯТИ З ДЕВІДОМ ЛЕТТЕРМАНОМ
ЦЕНТР ВИКОНАВЧИХ МИСТЕЦТВ БАРУХА, НЬЮ-ЙОРК, ШТАТ НЬЮ-ЙОРК
Дякую.
Привіт. Дякую.
Ну ж бо.
Мені подобається,
коли аплодують стоячи.
Щодо інших людей не знаю.
Цей хлопець у 1993 році був найціннішим гравцем НБА.
Він отримав дві золоті олімпійські медалі
й був номінований до Команди зірок
13 разів за свою кар'єру.
Зараз він учасник Залу слави баскетболу НБА.
Пані та панове, Чарльз Барклі.
Чарльзе.
-Привіт, Чарльзе! -Як ти?
-Радий бачити. -Я тебе теж. Поглянь.
Гаразд.
Чарльзе, дякую, що приїхав.
-Це честь для мене. -Ні, для мене.
Цим людям не було що робити сьогодні. У Нью-Йорку.
Це непоганий варіант, друже.
Я ціную це. Дякую, що запросив. Це честь для мене.
Ще раз дякую, що приділив нам час. Ти міг би грати в НБА зараз?
-Зараз грати набагато легше, бо… -Чому легше?
Відсутній фізичний фактор. Ти просто бігаєш і закидаєш триочкові.
Як щодо Дреймонда Гріна, який б'є хлопця, що вдарив свого напарника?
Є винятки з правил.
Це ідеальний приклад.
Ударивши когось, ти не будеш грати п'ять чи десять ігор.
Я подивився документалку з Майклом Джорданом про останній танець.
За всі ті фоли, які він отримав через «Пістонс»,
сьогодні тебе дискваліфікують на 5–15 ігор,
але так тоді грали.
Я пам'ятаю, як у дитинстві
слухав розповідь Білла Рассела про баскетбол,
не знаю, скільки тоді ігор зіграли.
-Так. -Може, 60, 68, 65, не 82.
Він казав, що бігати майданчиком щовечора
протягом усього сезону дуже важко фізично.
Як люди…
У вас ще є передсезонні ігри, ігри плей-оф,
внутрішньосезонний турнір, де «Пейсерс» майже перемогли. Дякую.
Тож це справляє вплив, попри фізичний фактор.
Будь-який спорт…
Тіло не призначене
для такої кількості ігор.
-Так. -Не призначене.
Але вони говорять про відпочинок гравців,
щоб вони могли грати до кінця сезону. Щоб люди не бачили, як вони…
-Так. -Вони це виправили.
Ненавиджу, що гравців відправляють на відпочинок. Тобто…
Ми відпочивали за два мільйони доларів. Вони — за 40–50 мільйонів.
Гарний відпочинок.
-Я такий: «Чорт забирай!» -Так.
Якщо так буде, ти їздитимеш на захід раз на рік.
Тож у Сан-Франциско чи Лос-Анджелесі
бачитимуть гравців лише раз на рік.
Якщо ти чудовий гравець, гадаю, ти зобов'язаний
грати кожну гру, коли здоровий.
Якщо ти травмований, це вже інша ситуація.
-Як тобі ціни на квитки на ігри НБА? -Обурливі.
Усе залежить від міста.
У Нью-Йорку платять 5000 доларів, а «Нікс» не варті 5000 доларів.
Закриймо це питання. «Нікс» не варті 5000 доларів.
Але квитки такі дорогі зараз,
що звичайні люди не можуть піти, і це прикро.
Спорт — це одне з найунікальніших явищ у світі,
де всі люблять свою команду.
Усі мають улюбленого гравця, але в тебе має бути можливість ходити на гру НБА.
Враховуючи паркування…
Уявляєш, що таке взяти сім'ю, купити кілька хотдогів,
пиво?
Це сотні й сотні доларів.
Більшість не може собі це дозволити, це сумно.
Ти згадав, що НБА — це спорт для всіх.
Що стосується членів олімпійської команди,
двох команд, які отримали золоті медалі, та першої,
перш ніж вони стали професійними, ти не був у тій команді.
Це розбило твоє серце. Я маю рацію?
Це було…
Так, бо я мав потрапити в команду.
Я не сподобався Найту. Царство йому небесне.
-Ти… -Звучить, ніби ти його вбив.
Точно.
Я ніколи не казав нічого поганого про Боббі Найта й…
Публічно.
Але це було божевілля. Коли він помер, усі дзвонили мені.
Я сказав: «Якщо ви думаєте, що я скажу щось погане
про померлого, цього не буде».
Як думаєш, чому ти не був у його олімпійській команді?
У чому проблема? Це було… Ти міг грати.
Гадаю, він підійшов до цього з розумінням того, який я гравець.
-Ти був дитиною. -Так.
-Скільки тобі було? -Мені було 18, 19.
Може, 20, гадаю, я був на другому курсі коледжу.
Але вийшло так…
Я не знав, наскільки я хороший баскетболіст.
Вони запросили найкращих 120 гравців країни,
потім зменшили кількість до 100, 80, 60, 40, 20,
а потім до 16.
Гра проти них додала мені впевненості.
Хоч я не потрапив у команду й був розчарований,
це було добре для мене з точки зору впевненості.
Тепер мені здається, може, так і було, але я не звертав уваги,
що гравці практично створюють власну команду.
Це правильна думка?
Не люблю таку думку.
-Але це правда. -Це правда.
Зараз у них стільки грошей і така влада. Ненавиджу таку думку.
Ти хочеш перемогти, бо ти важко працюєш, а не тому, що зібрав команду.
Це почалося в епоху ле Брона.
Це справді розчаровує, бо якби я знав це,
я б створив власну суперкоманду.
Ой! Оманлива тактика Барклі. Це працює?
Так!
Чарльз Барклі! Це не людина!
Ти грав за три команди. «Філадельфія»,
-«Фенікс» і «Г'юстон». -Так.
Нещодавно я розмовляв із Реджі Міллером.
Вісімнадцять років він грав за «Індіана Пейсерс».
-Так. -Так. Зараз це щось нечуване.
Це неймовірно. Він один із найкращих гравців.
Один із найкращих.
Йому випав шанс, а це все, що потрібно.
Мені теж випадали шанси. Ми програли «Буллс» у чемпіонаті.
Ми програли «Рокетс» в семи іграх за два роки,
коли вони виграли чемпіонат.
-Я в порядку. -Так.
Знаєш, Адам Сільвер сказав дещо розумне.
Так, може, зараз і не так, як раніше,
але це дуже корисно для фанатів.
Їм подобається, що люди переходять
і змінюють команди в різних змаганнях.
Він помиляється.
-Гаразд. -Це чудово для команд, куди вони прийшли.
І паскудно для тих, звідки пішли. Люди цього не розуміють.
Якщо подивитися на збитки,
які завдала кожна суперзірка, що пішла з команди…
Така команда залишається в руїнах багато років.
Як би мені не подобався Адам, я з ним не згоден.
Я постійно думаю про твої слова,
що команди страждають і відновлюються роками.
Якщо чесно,
«Нікс» досі в лізі, так?
Віриш чи ні, «Нікс» актуальні цього року.
Так! «Нікс»!
Я хочу дізнатися,
хто виграє НБА.
Цього року «Пейсерс»?
У «Пейсерс» є шанс, але переможе «Бостон Селтікс».
-Гадаєш? -Так. У них найкраща команда.
Ти б поставив на цю гру?
Якби хтось дав мені шанс, я б вибрав «Селтікс».
Мені відомо, що ти не проти ставок.
Гроші в могилу не забереш.
Але це інше.
Я ще дещо знаю про твою мету,
і, можливо, вона змінилася.
Щороку ти хочеш жертвувати на доброчинність мільйон баксів.
Усе правильно?
Я роблю це останні 20 років. Це моя мета.
Мені так пощастило, я не намагаюся бути скромним.
Мені так пощастило.
Я почав зі своєї старшої школи,
кількох шкіл у районі, яким потрібні були гроші,
потім був фонд «Вундид Ворріорс».
Останні вісім років я допомагав історично чорним ВНЗ.
Знаєш, ми найщасливіші люди у світі. Це стосується і роботи на телебаченні.
Я сказав: «Чекайте. Мені платитимуть за перегляд баскетболу?»
Я подумав: «Я все одно дивитимусь».
У СТУДІЯХ НБА АТЛАНТА, ДЖОРДЖІЯ
-Тобі набридає дивитися баскетбол? -Так.
-Так. Однозначно так. -Ну, він не дивиться матчі.
-Ви тут можете задрімати? -Так! Можемо.
-Це його 4 телевізори. -Так, я дивлюся…
Тут немає баскетболу.
Я дивлюся «Закон і порядок». Я не дивлюся ці ігри.
-Можна сісти тут? -Так.
-Вибачте. Я не заважатиму. -Так.
Ви відчуваєте тиск, працюючи тут?
-Ні. -Там?
-Так. -Ні.
У грі не станеться нічого,
що Чарльз, я або Шак не робили, не бачили чи не чули.
Створюючи шоу, ти багато дізнаєшся
про інших людей.
Це просто баскетбол. Це… так.
Вас дивує, що спорт домінує
в американській культурі чи навіть поглинув її?
Це робить щасливою певну групу людей.
Коли в команди все добре,
у тебе вдома немає проблем.
Цей настрій посилюється під час плей-офу.
Ти потрапляєш до найкращих трьох чи чотирьох команд.
Захоплення зростає.
Усе місто в захваті.
Ось у чому різниця.
Коли я був…
Команда «Пейсерс» дозволила мені сісти
на краю майданчика.
-Так. -І все відбувається без зупинки.
Це як «Цирк дю Солей» під час тайм-аутів,
якоїсь миті виходить талісман, у нього велетенська голова.
Як називається талісман? Тампер, Тамп, Гампер?
-Як його звати? -З Індіани? Не знаю.
-Так. -Хай там як, це він.
Він підходить і нахиляється, щоб поговорити зі мною,
як я б нахилився, щоб сказати щось на вухо, але в нього велика голова.
Ми досі далеко один від одного, і він каже мені:
«Майже 20 років тому я працював із твоєю мамою».
Я відповів: «Так, багато хто працював». Я навіть не… Це нічого не означає.
Я не знав, що сказати хлопцеві з великою головою.
Вона була гарною жінкою. Так.
Шак! Ми з колегами виходимо, щоб випити щось,
бо після шоу треба розслабитися.
На цій вулиці є бар, куди ми ходимо, а Шак не п'є.
Він каже: «Ви мудаки. Мені нічого робити після шоу».
А через два тижні він приходить: «Я розв'язав свою проблему».
Ми питаємо: «Як?» А він: «Купив кальян-бар».
Ти купив бар? Кальян-бар?
-Він завжди працюватиме о 2:00. -Це показує, що в нього забагато грошей.
Ти багато там працюєш? Справи йдуть жваво?
-Так. -Справді?
-До запаморочення? -Ні.
А як?
Це ні на що не впливає.
Це марна трата часу.
-То ти залежний? -Так.
Роблячи щось щодня, ти залежний.
-Гадаю, так. -Я можу припинити будь-коли.
Йо! Хочу це.
Хочу це.
«Я можу зупинитися, коли захочу».
-Хочу це. -Я можу зупинитися.
-Можу закластися, що ні. -Це розмова, якої я не очікував.
Тож я можу зайти туди й узяти трубку?
-Так. -Скільки це коштує?
Якщо я скажу: «Мені фірмовий від Шака».
-Ти? Безкоштовно. -Так, я.
-Безкоштовно! -Так.
Слава богу!
Нарешті це починає окупатися.
Як щодо твого приятеля Шакіла О'Ніла?
Знаєш, він дуже хороший чувак.
Коли ви… Ваші кар'єри пересікалися?
Так, але божевілля в тому, що наші мами були найкращими подругами.
Вони завжди збирають мам гравців НБА разом, і чомусь
його мама й моя мама подружились.
Я кричав на маму весь час.
Я закінчив кар'єру.
А мама їздила у відпустку три–чотири рази на рік із мамою Шака.
Я казав: «Мамо, я отримав твої кляті рахунки».
А вона: «Любий, я маю заплатити свою частку».
Я казав: «Мамо, я не заробляю як Шак».
Мама Шака, пані Люсіль, чудова.
Ми із Шаком посварилися під час гри.
О'Ніл замахується.
Перш ніж ми зайшли до роздягальні,
йому подзвонила його мама, а мені — моя, і сказали:
«Що з тобою?
Іди й попроси вибачення негайно».
Тож ми зіштовхуємось у коридорі й такі:
-«Ти куди?» -«Ти куди?»
«Ну, мама сказала вибачитися перед тобою».
Ми досі із цього сміємося.
Поговорімо трохи про твою сім'ю.
Про маму й бабусю.
-Так. -Так.
Моя бабуся — найкраща людина, мама була на другому місці.
Я з містечка, де живе кілька тисяч людей.
-Лідс. -Так. Лідс, Алабама.
Десь за пів години від Бірмінгема.
Мама була покоївкою, а бабуся працювала на м'ясній фабриці.
Вони важко працювали.
Один із моїх братів помер молодим.
Щоб виховувати трьох хлопців у соцжитлі в містечку в Алабамі, вони працювали…
Твій батько був то тут, то там?
-Його ніколи не було. -Ніколи.
Він пішов, коли я був дитиною.
Він приходив до мене…
п'ять-сім разів за все моє життя.
-Тато бачив, як ти граєш? -У старшій школі ніколи.
Лише в Лос-Анджелесі, бо він переїхав до Каліфорнії.
Він не просто переїхав у сусідній район. Він переїхав з Алабами до Каліфорнії.
Я був таким
мудаком
на початку кар'єри,
бо був злий на світ.
Я казав собі перед грою:
«Треба надерти всім дупи, щоб показати себе».
Я кажу всім молодим хлопцям,
якщо граєш на межі, твоє падіння — лише питання часу.
Я перетнув межу
кілька разів.
Я пам'ятаю, як сидів і плакав, думаючи: «Агов, друже».
Що, чорт забирай, з тобою таке?
Чого ти такий злий? Ти чудово граєш у баскетбол.
Чого ти сердишся?»
Я говорив сам із собою. Ось який я дурний.
Я говорив сам із собою.
Того вечора я прийняв рішення:
відпустити те, що стосується тата.
Це важко відпустити.
Але знаєш, Девіде, це змінило все моє життя —
не можна грати злим.
Я не знаю, що відбувається з Дреймондом
чи Деннісом Родманом,
Майком Тайсоном, з випадковими друзями.
Якщо ти весь час на межі,
ти перетнеш її багато разів.
Це був поворотний момент для мене.
Але, як ти сказав, це було важко зробити,
зокрема, коли тато хотів повернутися, бо я став зіркою.
Коли ми поїхали в Лос-Анджелес, він хотів познайомити мене з друзями.
Він показував мене, наче я виставковий поні.
-Звісно. -Я сказав: «Добре.
Охолонь. Ти сказав, що відпустиш це. Відпусти».
А потім він захворів.
Й один мій друг сказав мені: «Зроби мені послугу».
Я спитав яку. Він сказав: «Помирися з батьком.
Бо коли його не стане, у тебе більше ніколи не буде батька».
Я посадив тата й сказав: «Я застарий, щоб ти був моїм татом.
Ми будемо друзями.
Я пробачаю тобі все лайно, через яке я пройшов».
Бо головна причина, чому я злився, Дейве,
це наша крайня бідність.
Тато дзвонив мені й казав: «Я надішлю вам гроші».
Я був маленьким і чекав біля поштової скриньки, кажучи:
«Вони будуть тут або тут».
Я щодня чекав біля скриньки,
але нічого не приходило.
Я був дитиною. Я накручував себе.
Я думав: «Моя мама миє підлогу цим людям».
Я став підлітком і був нещасливим.
Але мені довелося це пережити.
Мені сказали це все в останню мить…
-Для них, так. -Для них.
Я був тут з одинадцятої ранку.
Я займався підготовкою і всім цим.
-Поглянь на це! -Тож…
Що це? Це кожна гра ліги?
Кожна гра того вечора, так.
Мені сказали експерти з мовлення, що шоу…
Це коли ти і глазур, і торт,
а ці хлопці — свічки, які тобі важко підпалити.
Так мені сказали. Я б такого не сказав.
Найкращий опис, який я чув:
я тато, який їде з трьома хлопцями на задньому сидінні
й каже: «Якщо почую ще одне слово, я розвернусь!»
Але чому це не шоу?
-Ти, мабуть, виступав із цим. -Ні, мені шкода, що я згадав це.
Я витратив більшу частину двох днів із Чаком.
-І… -Вибач.
Щось у ньому притягує.
-Я це вигадав? -Ні, він компанійська людина.
Побачивши його на вулиці, ти помітиш,
що всі збираються навколо нього, і він проводить час з усіма.
Назви сильні й слабкі сторони Чарльза.
Він каже, що думає. Ніколи не стримується, як і тоді, коли був гравцем.
Це хлопець, якого в лізі найбільше цитують, він і зараз такий.
Багато спортсменів стають спортивними коментаторами
і раптом, коли вмикається світло,
вони закриваються, а він ні.
Він говорить усе, що має.
І справді, є речі, які ти, мабуть, не захочеш знати
про нього, як-от…
Наприклад?
Ну, він не носить спідню білизну.
-Не носить білизну? -Він сказав, що спалив її всю.
Він ніколи не користувався банкоматом.
Повернімося до білизни, бо я теж не користувався банкоматом.
-Але я в білизні. -Так. Як і я.
Є хто в білизні? Підніміть руки.
Він забагато розповідає. Це слабка сторона?
-Ні, нам це подобається. -Ясно.
Тож для ваших цілей у нього немає слабких сторін.
-Я не бачив їх 20 із чимось років. -Чудово.
Ну, хіба що пончики — його слабкість.
Поговорімо про той випадок, коли ти був у номері в готелі
й був незадоволений собою. Не знаю, це був коледж чи старша школа,
чи перша гра за «Філадельфію».
Але Моузес Мелоун
був важливою людиною для тебе.
Він найважливіша людина в моєму баскетбольному житті.
Мене вибрали п'ятим на драфті.
Я ще не грав.
А Моузес жив в одному будинку зі мною.
Я сказав: «Моузесе, можна прийти до вас сьогодні?»
Він дозволив. Тож я пішов нагору.
Я запитав, чому я не можу грати.
Він відповів: «Ну, юначе,
ти товстий і ледачий».
Я такий: «Що ви маєте на увазі?»
А він: «Яку частину ти не зрозумів?»
Він сказав: «Синку, ти талановитий,
але ти не у формі.
Ти важиш 134 кг».
Ти грав із вагою майже 135 кг?
-Так, на початку. -Так.
Девіде, проблема в тому, що це сходило мені з рук у коледжі,
але коли ти в НБА, ти граєш проти найкращих.
Він каже: «Якщо хочеш, щоб я допоміг схуднути. Я допоможу».
Я погодився.
Він бачив мене до й після. Я схуд до 132 кг.
Він сказав схуднути ще на 5 кг. Я схуд до 127.
І я починаю грати.
Він каже: «Схудни до 122».
118.
Я досяг 113, і грав із такою вагою.
Потім 109,
але в мене не було сил, я почувався виснаженим, і він сказав:
«113 кг — твоя вага».
А решта — історія.
Я такий вдячний
йому, Доктору Джею, Ендрю Тоні, Морісу Чіксу й Боббі Джонсу.
Вони говорили зі мною про одяг. Вони навчили мене економити.
Я завжди кажу це людям, але найважливіша людина — Моузес.
Якби він не сказав, що я товстий і лінивий… Ти розумієш!
Коли я розповідав про це, мене питали, як я відреагував.
Я казав, що діяв так, як будь-який чоловік — спустився вниз і плакав.
Зараз у НБА більше суперзірок, ніж тоді, коли ти грав,
чи стільки само?
Мабуть, менше.
Зараз менше класних гравців.
Вони не розвиваються в коледжі, як потрібно,
ти можеш покинути коледж через рік.
Ми всі мали вчитися три чи чотири роки.
І тут немає людини, яка…
Я навіть не знаю, що ці люди роблять, але якби їх запитали…
Якби вони дали мені роботу після шести місяців коледжу,
я б, мабуть, провалився або не був таким ефективним.
Три чи чотири роки в коледжі…
-Це величезна перевага. -Так.
-Дозрівання в багатьох питаннях. -Так.
Психологічно й фізично.
І я не знаю, чи зможемо ми повернути все назад.
Зараз до коледжу ходять один рік,
і я не думаю, що це найкраща система.
Не найкраща система, але я втомився бачити
спортсменів NCAA у всіх видах спорту,
які зазнали травм і не можуть
забезпечувати себе після коледжу.
Тим часом це була багатомільярдна індустрія
для когось.
Так, зараз це активно обговорюється.
Я люблю, коли гравці отримують гроші.
Я не впевнений, що поточна система найкраща.
Кільком гравцям у команді платять 3, 4, 5 мільйонів доларів…
Бо більшість шкіл не можуть собі це дозволити.
Найсильніші команди
завжди зможуть отримувати багато грошей.
Університет «Бол Стейт» не платитиме багатьом гравцям.
Зараз повернемось.
Але є ще одне питання, я перескакую на різні теми.
Ти згадав WNBA.
Найвисокооплачуваніша спортсменка у WNBA
заробляє 230 000, 240 000 доларів на рік.
А Стефен Каррі з «Голден Стейт» —
понад 50 мільйонів на рік.
-Так. -Тобто…
Ми не вирішимо це. Не думаю, що зараз це вдасться.
Не думаю, що ти це вирішиш, бо, по-перше,
треба платити гравцям WNBA більше.
Дуже цікаво те… Це ти запитав.
Так.
Що дуже цікаво…
Найкраща баскетболістка в країні зараз — Кейтлін Кларк.
Вона феноменальна.
Її виберуть першою.
Це буде твоя команда з Індіани.
-«Фівер»? -«Фівер».
Так, якщо ви були в Індіані, ви вертаєтесь з лихоманкою, англійською це «фівер».
Що буде дуже цікаво для неї, команда «Фівер» першою робить вибір
і, очевидно, візьме її, бо вона найкращий гравець.
Але ти щойно сказав, що найвисокооплачуваніші гравці WNBA
отримують 200 000 доларів.
У коледжі вона, мабуть, заробляє 3–5 мільйонів.
Я…
Треба залишитися в коледжі. Я серйозно.
Їй доведеться прийняти рішення, і вона подумає:
«Я не хочу зневажати жителів Індіани,
але я не можу покинути коледж, де заробляю 3–5 мільйонів доларів,
заради 200 000».
Це неспівставні цифри.
Тебе не втомлює гра на 18 лунок? Ти граєш перед роботою?
Ні, зазвичай ні.
Але я граю практично кожних вихідних.
-Так підійде, Чаку? -Так, підійде.
-Маєш патер для мене? -Так, є один.
У тебе два патери! Ось який ти хороший гравець.
Так, бо я так і не зрозумів, правша я чи лівша.
Ти, мабуть, маєш це знати.
Так, але в бейсболі я вмію бити з обох боків.
Ти такий вправний?
Хіба?
-Чудовий удар. Поглянь! -Може закотитись.
Може закотитись.
-О Чакі! -Це було непогано.
Чудово.
Може закотитись.
-Вона б закотилася, правда? -Гадаю, так.
Ніби ми граємо в бочче, Чаку.
Багато хто каже:
«Якщо побачиш Чарльза, спитай його про його удар у гольфі».
У мене було нервове посмикування.
-Наче мандраж? -Я був…
У мене був жахливий мандраж,
і я зустрів учителя, що змінив моє життя.
Тепер по всій країні інвестують у клініки, що боряться з мандражем.
Гольф викликає в мене мандраж.
-Гаразд, будь ласка, тихіше. -Добре.
Мені набридли твої балачки.
Повертай! Повертай, покидьку.
Боже.
Чорт. Гаразд, закінчуй тут.
Отже, ось так.
-Це… -Поки що ми… на рівних.
-Гаразд. -Гаразд. Були.
НБА дала мені все в моєму житті.
Я люблю баскетбол за це.
Я відчуваю, що хлопчик, який народився в Лідсі, штат Алабама,
знайшов би свій шлях до успіху
будь-що.
Але все було б інакше.
-Ти не знаєш цього. -Ні. Тому що…
Повір мені. Я бачив свої оцінки.
Так, але попри оцінки. Поглянь на мене, я був трієчником.
Так, але в тебе талант.
Жоден ведучий ток-шоу
не вів би шоу так довго, як ти, якби виконував роботу погано.
Я вірю, що твоє світло все одно засяяло б.
Якби ти був сантехніком Девідом Леттерманом,
мабуть, ми б не розмовляли тут.
Я був би найкращим…
Агов! Чорт забирай! Що це?
Там привиди! Агов! Біжи!
У дитинстві ти не був схожим на природженого спортсмена, правда?
Знаєш, це так цікаво.
Мама сміялася з мене.
У дитинстві я мало не помер через анемію.
Мені зробили вливання крові. Я забув, як це називається.
-Переливання. -Щось таке. Ще є такий напій.
У сім'ї високий лише я.
А мама жартувала:
«Не знаю, яку кров вони тобі дали,
але слава Богу, що так вийшло, бо лише ти високий…
Ти добре заробляєш на цьому».
Ти був першою темношкірою дитиною в тій лікарні?
-Так. -Це частина головоломки чи…
На яку думку це наштовхує?
Ні на яку?
Одна з причин, чому я з ентузіазмом говорю про расу,
я маю завжди боротися з расизмом…
Люблю про це говорити.
Люблю…
Я вважаю всіх відповідальними.
Я був засмучений,
коли ви згадали, що, на вашу думку, в Америці
немає расизму.
Нещодавно на нашому з Гейл шоу
ми говорили про Ніккі Гейлі.
Вона сказала, що в Америці ніколи не існувало расизму.
І я сказав: «Ну, вона має рацію».
Якщо відкинути рабство.
Сегрегацію.
-Джима Кроу. -Джима Кроу.
Вона має рацію. У темношкірих усе було добре.
-Ого! -І, очевидно…
І це мене непокоїло певний…
Бо зараз у нас процвітає антисемітизм.
Останні кілька років процвітала ненависть до азійців.
І я кажу: «Слова мають значення».
Я виріс в Алабамі.
У рік мого народження розбомбили церкву в Бірмінгемі,
потім була різанина в Сельмі.
Я був одним із перших трьох темношкірих студентів,
які інтегрувалися в іншу школу.
Моя бабуся казала:
«Коли виростеш достатньо, щоб зрозуміти це,
дізнавайся про це, не забувай і говори про це весь час».
Вона сказала: «Агов, почитай про цього чувака».
Це був Мартін Лютер Кінг.
Я запитав: «Хто це?» Вона відповіла: «Бачиш? Тому й треба читати.
Тобі треба все це знати.
Твоє життя відрізнятиметься від нашого.
Але я не хочу, щоб ти забув, звідки ти родом.
Це важливо».
Якщо ти з Алабами, тобі треба все це знати.
Чи змінилось щось
для тебе, як дорослого чоловіка, в порівнянні з тим,
що було в Алабамі у твоєму дитинстві?
До темношкірих знаменитостей і багатих людей
ставляться не так, як до звичайних людей.
«Звичайний» не означає «неважливий».
Я не хочу, щоб по телевізору сказали: «Він так сказав. Ось що він мав на увазі».
Я знаю, що я мав на увазі, і знаю, що сказав.
Це лайно зводить мене з розуму. Думаю, дуже важливо
говорити про це…
До мене ставляться не так, як до звичайних темношкірих.
Це ж стосується багатих і відомих людей.
В Америці
завжди були расові проблеми.
Стало краще? 100%.
Але я люблю говорити про економічний расизм.
Білий і бідний
та чорний і бідний в одному човні.
Ти народжуєшся в гівняному районі,
ходиш у гіршу школу.
Я використовую аналогію з бейсболом.
Так, бувають винятки.
Але якщо дати комусь биту в бейсболі,
і вони отримають два страйки,
на більшість чекає страйк-аут.
Чорні та бідні білі
заслуговують на шанс бути успішними,
і поки ми не вирішимо це питання,
ми не будемо повноцінною країною, якою ми заслуговуємо бути.
Ти…
Наприклад, наближаються вибори й люди кажуть:
«Це дуже важливо,
бо це може покласти край демократії в цій країні».
Гадаю, так може й статись.
З іншого боку, демократія привела нас до того, що може покласти їй край.
-Так. -То ти хвилюєшся?
Ти не схожий на тривожного хлопця,
але маючи таку перспективу…
Так, знаєш,
я дуже стурбований
через політичний клімат.
Мені потрібні імена.
-Усі політики. -Гаразд.
Я зараз можу вибрати будь-кого із цієї аудиторії.
Ведучи інтелектуальну розмову, ми не сперечатимемось з усіх питань.
Обидві партії відстійні. Закриймо це питання.
-Обидві партії відстійні. -Так.
Справедливо.
Вони б'ються, як малі діти.
«Ти чогось хочеш. Я не погоджуюсь просто, щоб не погодитись».
Світ має бути не таким.
Мене не покидає надія,
бо, втративши надію, ти стаєш песимістом.
Ти сповнений надії, знаючи, що вибори менш ніж за рік?
Два кандидати, яким за 80.
-Ну… -Я близько до цього.
Тож можу говорити таке. Але чи це вселяє надію?
Ні, вони мені не подобаються.
Чи не краще було б, якби це був хтось молодший?
Звісно, 100%.
Я вважаю, що президент Байден завжди був хорошою людиною.
Він служив країні. Але він застарий.
Президент Трамп…
Президент не має так поводитись.
-Шкода, але це так. -Так.
Привіт!
Наче…
Я кажу: «Ти президент Сполучених Штатів.
Згоден я з твоєю політикою чи ні, ти представляєш Сполучені…
Ти маєш діяти певним чином».
Але, скажімо, він виграє.
-Тебе це турбує? -Мене це турбує через простий факт.
Він проведе чотири роки, переслідуючи ворогів.
Це не оплатить нічиї рахунки.
Тебе хвилює, що демократії може бути кінець?
Ні, ніколи… Мене не…
Ні. Демократія — це голосувати за кого хочеш.
-Так. -Це демократія.
За нього проголосували мільйони людей. Ось у чому краса…
Саме так. Це демократія в дії.
Але якщо він говорить, що покладе край цій свободі голосування…
Я не люблю тактику залякування.
-Так, але мені страшно, але… -Мені страшно. Я хвилююся.
Бо думаю, що в нас значно більше хороших людей, ніж поганих.
Абсолютно згоден.
Якою б людиною ти не був,
спробуй бути вірним собі,
іди вперед і ввічливо слідуй цій мотивації.
А якщо ти придурок,
працюй і прибери це.
-Так. -Розумієш?
Згоден, ми розмовляємо про те, хто поганий,
і все таке, якщо чесно, мені остогидла ця х-ня.
Треба зробити так, щоб ці люди знайшли хорошу роботу,
а діти були в безпеці й ходили в хорошу школу.
Більшість хоче лише цього.
Сказавши «х-ня», що ти мав на увазі?
-Цікаво. -Кажи, Чарльзе!
Але мені подобається бути на шоу, де можна матюкатись.
Чудово, коли я можу сказати «херня».
-Ну ось! -Так.
Ти згадував про расизм, антисемітизм
і упередженість до азійців.
Здається…
Скажімо, над цим колективно попрацювали,
щоб забезпечити рівність.
Мені цікаво, чи це зникне.
По-перше, треба було зробити це раніше.
-Так, точно. -Але зараз почалася пожежа.
Треба було розібратись із цим давно й сказати: «Агов,
ти будеш покараний за будь-який злочин на ґрунті ненависті».
Зараз людям комфортно бути расистами,
я скажу це і я кажу це завжди.
Усі,
хто є расистами, —
мудаки.
Я не приклад для наслідування.
Те, що я влучив м'ячем…
не означає, що я маю виховувати твоїх дітей.
Багато років тому ти брав участь у рекламній кампанії Nike
«Я не приклад для наслідування».
Ідея була така: «Так, я граю в баскетбол
і багато заробляю, але я не приклад для наслідування».
І це було ефективно, бо стало приводом для обговорення.
Але правда в тому, що через те, ким ти є,
приймаєш ти цю відповідальність чи ні,
це станеться.
Зараз у тебе інша думка щодо цього?
Ні, ти все правильно сказав. Це викликало обговорення.
Багато гравців НБА і спортсменів виступали в різних школах.
Очевидно, у нас забагато сегрегованих шкіл
у цій країні, але я дещо помітив.
Коли я відвідую школу, де вчаться переважно білі,
я запитую: «Скільки з вас хочуть професійно займатися спортом?»
Лише 5% піднімають руку.
Я запитую, що вони робитимуть. «Я хочу бути лікарем».
«Я — адвокатом». «Я — інженером».
Учитель, пожежник, поліцейський тощо.
Проблема в тому, що коли я йшов до школи, де більшість темношкірих,
і запитував те саме,
95% піднімали руку.
Відвідавши 30–40 шкіл,
я сказав: «Агов. Темношкірим дітям промили мізки.
Вони думають, що тільки спорт може принести їм успіх.
Я сказав, що хочу зробити рекламу й почати дебати.
Бо я хочу, щоб темношкірі діти знали, що можуть бути лікарями, адвокатами,
інженерами, учителями, пожежниками.
Скільки тобі було? Ти був дуже молодий, так?
-26, 27. -Так.
Я скажу ось що. Треба віддати Nike належне.
Мені передзвонили за рік і сказали, що помилялись.
95% листів, які ми отримали, були позитивними.
До мене підходили батьки з усієї країни.
Вони дякували за цю рекламу.
І донині я пишаюся цим.
Ти багато говориш про захист.
О Чаку!
Я багато про це говорю. Я мало грав.
У гольфі потрібен хтось, хто буде в захисті.
Ні.
Це була б інша гра, якби проти тебе хтось виступав.
Гольф досить важкий, коли граєш сам.
Подумай про це як про екстремальний спорт. Ти починаєш гру,
на тебе насувається суперник.
Я не думаю, що ти захочеш бути поруч, коли я махну ключкою.
Треба мати відповідну накладку. Не хвилюйся.
-Ти колись грав на «Пеббл-Біч»? -Так.
Два дні тому, ще до нашого приїзду, я знав, що ми це зробимо.
-На «Спайглас»? -Так.
Я отримав 64 очки.
-Не може бути. -Ти назвав мене брехуном?
Використаємо слово «вигадник».
-64, ти… -Знаєш менеджера Гері? Подзвони йому.
Ти щойно вигадав цього Гері?
Як твої онуки?
З усього, що відбувається в моєму житті,
найкращим є маленький Генрі й Чарлі.
Ми говоримо про час, який був три місяці тому.
Потім він навчився ходити.
І почалося пекло.
Він був таким милим на початку, лягав мені на руку.
Я тримав пиво в одній руці, а його — у другій.
Я цілував його кожні 15 секунд,
а десь пів року тому він навчився ходити й бігати
і тепер не зупиниться нізащо у світі.
Так, але я маю планувати день, враховуючи сон,
бо в старості ти робиш дві речі:
спиш, коли поїв,
і після тривалої гри тобі знову треба поспати.
-Скільки тобі років, Чаку? -Буде 61 20 лютого.
-Боже. -Це…
Старіти цікаво.
Так. Дякую.
Ні, це смішно. Я бачив Доктора Джея.
Ми випили, і він каже:
«Пам'ятаєш ти діставав мене, коли мені було 35?»
Коли потрапляєш у НБА, тобі 19, 20.
Ми називали його дядьком і дідусем.
Він каже: «Тепер тобі 60».
Я сказав: «Так, уже не так весело, як раніше».
-Ого, на трасу. -Погано.
Погано вийшло.
Ого, гаряче.
Вийшло погано.
Усе одно погано.
Ого!
Поговорімо про те, що «Пейсерс» дійдуть до кінця і переможуть.
-Я не казав, що вони дійдуть до кінця. -Я це кажу.
-Я б не… -Ні, хлопець повернувся і чудово грає.
-Вони програли складну гру. -Ти казав, що ле Брон застарий.
Він старий.
-Ні, ти сказав: «Він дуже застарий». -Ні, ле Брон дуже старий.
Так. Я згоден.
Гаразд, поїхали.
Боже мій.
Вибачте! Вибачте!
-Чудово вийшло, чи не так, Чаку? -Ні.
Ні, а як тобі сам удар?
-Ні, це було… -Вибачте!
Це Чак влучив.
-Молодець, Чаку! -Так.
Ось ще один.
-Лицем догори. -Сам повернись лицем догори.
-Лицем догори. -Лице вгорі!
Якщо ти так триматимеш, ось що ти отримаєш,
а ось як потрібно.
Ось так. Лицем догори.
Гаразд, зроблено.
О так.
Боже!
Ви підписали відмову?
Ти не був у команді-переможниці чемпіонату.
Тебе це не засмучує? Знаю, це дурне питання.
У той час… Ні, це розбило тобі серце.
-Навіть найцінніший гравець, для мене… -Цікаво, коли мене про це питають.
Я кажу: «Так, я розчарований, що не виграв чемпіонат».
Але, по-перше, це командна гра.
Але я невпевнений…
Якщо хочеш, щоб я засмутився,
цього не буде.
Я впевнений, що в мене хороше життя.
Я добре пожив.
Дай мені кілька секунд, перш ніж я нахилюсь
і скажу: «Агов, друже.
Яка подорож. Яка мандрівка».
Знаєш, бо я…
Коли ти в містечку, де живе 2000 людей, ти запитуєш:
«Що з цього вийде?»
У житті стільки циклів. Ти такий:
«Гаразд, мені пощастило. Я отримав стипендію на коледж».
Потім я пішов у НБА й кажу:
«Не знаю, що з цього вийде».
-Тоді ти стаєш чудовим гравцем. -Зал слави.
Так, я робив це 16 років, а потім: «Що далі?»
Потім я став шахраєм, що краде гроші на телебаченні.
В ЕФІРІ
Тут є місце?
Пані та панове, легенда.
Привіт, дітлахи.
Як справи?
-Я можу тут сісти? -Так, це для тебе.
Ого, круто.
Мені треба бути ближче, бо коли я йду в ресторан,
зазвичай мені дають спеціальне крісло.
Гаразд.
Усе гаразд.
-Не хвилюйся. -Чотири, три, два.
Для нашого шоу велика честь, що Девід Леттерман приєднався до нас.
Тут весело.
Ти народився в Індіанаполісі.
Чи відповідав ти стереотипу,
що в Індіані в усіх на задньому дворі є кільце.
-І всі завжди грають. -Так. Саме так.
Мене хвилює, що з роками
цю легенду, міф було привласнено,
і я показую пальцем на моїх друзів «Індіана Пейсерс».
Кого, до речі, Чак вважає переможцями.
Пане Леттермане, ось що таке пенсія для вас?
Це… Жартуєте?
По-перше, я вийшов із дому. Це чудово.
Мені подобається бути на телебаченні.
Це вишенька на торті, друже.
Ти знаєш одну з наших традицій, коли Чак дає гарантію…
Я чув про це. Це так цікаво.
Ми можемо кидати на нього різні речі зі стелі.
Сьогодні це можуть бути молотки.
Ти маєш дати гарантію.
З тобою так легко спілкуватися.
Це справді подарунок, тож тебе благословили двічі.
Ти кажеш, що не думаєш, що будеш на телебаченні в 70.
Я не згоден.
Тобі це легко дається,
так природно, не лише в баскетбольній сфері,
не лише у світі спорту,
але, виходячи з того, що я бачив, і в інших місцях і сферах.
Спробуй сказати, що не працюватимеш у 70.
Ну, сподіваюся, що ні.
Чому ти так кажеш?
Куди ти підеш, щоб спілкуватися з людьми?
-Куди завгодно. -Ні. Знаєш…
Коли люди підходять до мене, мені кажуть,
що я найдоступніша зірка.
Я кажу: «Друже.
Якщо хтось знайшов час підійти й привітатися зі мною,
я теж привітаюся».
Я не скажу: «Я занадто важливий».
Знаєш чому? Бо я грав у баскетбол.
Я не вчитель.
Я не пожежник.
Я не поліцейський.
Я не військовий.
Це дуже важливі посади.
Наша робота несправжня!
Нам переплачують,
ми мало працюємо.
І ми найщасливіші засранці у світі.
Я казав: «Подумай про це.
Навіть у разі програшу життя не стає відстійним».
Нам все одно платять,
ми повертаємось у свої великі будинки.
У нас виграшна ситуація».
Чудово запалювати місто й піднімати комусь настрій,
але коли починаєш сприймати це надто серйозно,
подивись на себе.
Я хочу подякувати за все.
Ти доброзичливий, щедрий.
З тобою приємно спілкуватися. Я ціную все це.
Дякую. Попрацюєш над грою? Може, побачимося за пів року.
Завтра подзвоню.
Пограємо на гроші, друже.
До речі, поверни мені заставу за гольф-карт.
Я зрозумів.
Бувай.
-Бувай. Дякую. -Дякую.
Ти знаєш, що я хотів показати молоді,
думаючи про покращення гри в гольф?
І Чак мене підтримає.
У грі в гольф
ти починаєш, щоб показати себе…
-А закінчуєш, щоб заробити гроші? -Так.
Що б ти робив у бункері? Просто уникав його?
Ну, що римується з бункером?
Припини, Чаку!
Переклад субтитрів: Олександр Передерій