TERENUL DE GOLF BOBBY JONES
Punem pariu?
- La ce sumă te gândești? - Nu la o sumă mare. Ai destui bani.
Mă gândeam să fie altceva, nu bani.
Bine.
Dacă-mi reușește lovitura, mergi prin club fără tricou.
Nu, nu sunt John Cena.
Nu pot să-mi mai scot tricoul în public. Vremurile alea s-au dus.
Trebuie să reușesc lovitura.
Ce facem, dacă ratez?
Umbli tu prin club fără tricou.
Nu, asta i-ar scârbi pe oameni.
Dacă o faci tu, toți spun: „Uite-l pe Chuck sau Charles Barkley!”
- Ar zice… - Arată fantastic!
Nu, ar zice: „Tipul ăla a jucat în NBA?”
URMĂTORUL MEU INVITAT NU ARE NEVOIE DE PREZENTARE – CU DAVID LETTERMAN
CENTRUL PENTRU ARTELE SPECTACOLULUI BARUCH
Mulțumesc!
Salutare! Mulțumesc!
Vă rog!
Îmi place asta.
Aproape toți v-ați ridicat.
Unii n-au fost convinși.
Tipul ăsta a fost cel mai valoros jucător NBA în 1993.
A câștigat două medalii olimpice de aur
și a fost ales în echipa All-Star
de 13 ori în cariera sa.
Este membru al NBA Hall of Fame.
Doamnelor și domnilor, Charles Barkley!
Charles!
- Salut! - Ce mai faci?
Mă bucur să te văd!
Bun.
Charles, îți mulțumesc pentru prezență!
- E o onoare. - Nu, onoarea e a mea.
Ei n-au avut altceva mai bun de făcut. În New York!
E bine să ai bilet aici, amice.
Apreciez asta.
- Mulțumesc de invitație! E o onoare. - Și eu pentru prezență!
Ai putea să joci azi în NBA?
- E mult mai ușor să joci azi. - De ce e mai ușor?
Fiindcă nu mai depui efort. Mizezi pe aruncări de trei puncte.
Ce zici de Draymond Green, care și-a lovit coechipierul cu brațul?
Există excepții de la regulă.
Ăsta e exemplul perfect.
Dacă lovești pe cineva, nu joci cinci sau zece meciuri.
Am văzut documentarul Michael Jordan: Cântecul de lebădă.
Pentru faulturile primite de el de la Pistons,
azi, ești suspendat cinci sau 15 meciuri.
Dar așa se juca atunci.
Mă bântuie o amintire din copilărie.
Îl ascultam pe Bill Russell. Pe atunci, nu știu câte meciuri avea un sezon.
- Da. - Poate 60, 68, 65, dar nu 82.
Și spunea că alergătura zilnică pe teren
pentru întreg sezonul era solicitantă.
De ce acum…
Cu meciurile din presezon, play-offurile,
turneul din timpul sezonului, aproape câștigat de Pacers…
Mulțumesc!
Sigur se fac simțite, indiferent de efortul fizic.
În orice sport,
corpul nu e menit
să joace atâtea jocuri.
- Da. - Nu e.
Dar se vorbește despre menajarea unor jucători,
ca să poată juca tot sezonul.
Publicul nu-i vede mereu. Dar nu mai fac asta.
Nu-mi place că unii sunt menajați.
Noi câștigam 2 milioane de dolari. Ei câștigă 40-50 de milioane de dolari.
Să te tot odihnești așa!
- La naiba! - Da.
Echipele ajung în vest o dată pe an.
Cineva din San Francisco sau Los Angeles
le vor vedea jucând o dată pe an.
Cred că ai o obligație, mai ales dacă ești jucător bun,
să joci, dacă ești sănătos.
Dacă ești accidentat, e altceva.
- Cât costă biletele la un meci NBA? - E ridicol. Dar depinde de oraș.
Cei din New York plătesc 5.000 de dolari, iar Knicks nu merită atât.
Să lămurim asta! Knicks nu merită 5.000 de dolari.
Biletele sunt atât de scumpe acum,
încât cei de rând nu și le permit, iar asta e regretabil.
Sportul e un lucru unic în lume.
Fiecare își iubește echipa și are un jucător preferat.
Ar trebui să poți merge la meci.
Dacă mai iei în calcul și parcarea…
Îți imaginezi cum e dacă mergi cu familia și mai cumperi hotdogi și bere?
Sunt sute de dolari.
Cei mai mulți nu-și permit, iar asta e trist.
Ai spus că NBA e un sport pentru toată lumea.
Ai fost membru al echipei Olimpice, de două ori medaliată cu aur.
Dar nu ai făcut parte din prima echipă, în care nu erau jucători profesioniști.
Ți-a frânt puțin inima. Am dreptate?
A fost…
Da, pentru că trebuia să fiu în echipă.
Bobby Knight nu mă plăcea. Odihnească-se în pace!
Pare că ai pus să fie omorât.
Da.
Nu l-am vorbit niciodată de rău pe Bobby Knight…
Public!
A fost o nebunie.
Când a murit,
toți m-au sunat.
„Fraților, credeți că o să spun ceva rău despre un om care a murit?
Nu o să vedeți asta.”
De ce crezi că nu ai făcut parte din echipa lui olimpică?
Care a fost problema? Puteai să joci.
Cred că a contat percepția lui asupra mea ca jucător.
- Erai copil atunci. - Da.
- Câți ani aveai? - Aveam 18 sau 19 ani.
Chiar 20 de ani. Eram în anul doi la facultate.
Dar pe mine m-a ajutat asta.
Nu eram sigur pe abilitățile mele,
iar ei i-au invitat pe primii 120 de jucători din țară.
I-au redus la 100, 80, 60, 40, 20
și, apoi, la 16.
M-a ajutat să prind încredere în mine jucând împotriva acelor băieți.
Chiar dacă n-am reușit și am fost dezamăgit,
a fost un lucru bun pentru mine. Am prins încredere.
Mi se pare că, acum, dar poate nu e ceva nou și mi-a scăpat,
jucătorii își aleg coechipierii.
Asta e o perspectivă justă?
Urăsc perspectiva asta.
- Dar e autentică. - Da.
Au atâția bani și atâta putere acum! Urăsc perspectiva asta.
Câștigă în urma muncii depuse, nu după ce ți-ai făcut echipa de vis!
Asta a început în epoca lui LeBron
și e foarte dezamăgitor pentru că, dacă aș fi știut asta,
mi-aș fi făcut propria super echipă.
Hopa! Barkley îl fentează. Funcționează?
Da!
Charles Barkley! Parcă nu e om!
Ai jucat pentru trei echipe. Philadelphia…
- Phoenix și Houston. - Da.
Vorbeam cu Reggie Miller de curând.
A jucat pentru Indiana Pacers 18 ani.
- Da. - E fără precedent.
E uimitor, iar el e unul dintre cei mai buni jucători.
E și un tip de treabă.
A avut șansele lui, și asta e tot ce-ți dorești.
Și eu am avut șanse.
Ne-au învins Bulls în campionat.
Și Rockets, în doi ani consecutivi, în șapte meciuri.
Ei au luat campionatul.
- Mi-e bine. - Da.
Adam Silver a zis ceva inteligent.
Da, poate că lucrurile s-au schimbat,
dar totul e benefic pentru fani.
Fanilor le place că jucătorii se transferă
și că echipele concurează peste tot.
Greșește.
Bine.
E grozav pentru echipa nouă.
Dar e nasol pentru echipa pe care au lăsat-o. Asta nu se înțelege.
Dacă ne uităm la pagubele colaterale,
fiecare superstar
care a forțat părăsirea echipei
a lăsat echipa în pierdere mulți ani.
Pe cât îmi place de Adam, nu-s de acord cu el.
Când vorbești despre echipe în dificultate și care se reorganizează ani la rândul,
cu toată sinceritatea, Knicks sunt încă în ligă, nu?
Dacă-ți vine să crezi, Knicks sunt buni anul ăsta.
Da! Hai, Knicks!
Vreau să aflu cine o să câștige campionatul.
Pacers, nu-i așa?
Echipa Pacers are o șansă, dar Boston Celtics va câștiga.
- Crezi? - Cred că au cea mai bună echipă.
Ai paria pe jocul ăla?
Dacă mi-ar da cineva ocazia acum, aș paria pe Celtics.
Din câte știu, îți place să pariezi.
Nu poți muri cu atâția bani.
Mai e și asta.
Un alt lucru pe care îl știu e
că scopul tău, deși n-o mai fi așa,
e să donezi un milion de dolari anual unei cauze nobile.
Am dreptate?
Fac asta de 20 de ani. Ăsta e scopul meu.
Am fost norocos. Nu încerc să par umil, dar am fost binecuvântat.
Am început cu liceul meu
și câteva școli din cartierul meu care aveau nevoie de bani.
Apoi, i-am ajutat pe veteranii de război.
În ultimii 8 ani, am ajutat universitățile pentru cei de culoare.
Suntem cei mai norocoși oameni din lume.
Iar acum lucrez în televiziune.
Am zis: „Stați! Mă plătiți ca să mă uit la baschet?
Eu mă uit oricum.”
ÎN STUDIOURILE NBA ATLANTA, GEORGIA
- Te-ai săturat să te uiți la baschet? - Da.
- Da, categoric! - Păi, nu se uită la meciuri.
- Ațipește cineva aici? - Da! Categoric, ațipim.
- Are patru monitoare. - Mă uit…
Nu e niciun meci pe niciunul.
Mă uit la Lege și ordine diseară. Nu mă uit la meciuri.
- Pot să mă așez aici? - Da.
- Scuze! Nu vreau să vă stau în cale. - Da.
Vă simțiți presați?
COMENTATOR INSIDE THE NBA
- Nu. - Comentând?
- Da. - Nu.
Un joc nu aduce nimic nou pentru mine, Charles și Shaq.
La fiecare emisiune, trebuie să mă informez despre alții.
Dar e doar baschet.
Vă surprinde că sportul pare să fi dominat
sau pare să fie încorporat în cultura americană?
Îi face fericiți pe unii.
Când echipa ta se descurcă bine,
nu ai probleme acasă.
Și se intensifică în Play-offuri.
Când rămân trei sau patru echipe,
devine foarte palpitant.
Întreg orașul e în vervă.
Asta e diferența.
Pacers m-au lăsat să stau la marginea terenului.
- Da. - E mare agitație acolo.
E ca Cirque du Soleil în pauze.
La un moment dat, a venit mascota și avea un cap uriaș.
Care e numele mascotei? Thumper, Thump, Humper?
- Ce nume are? - Din Indiana? Habar n-am.
În fine, asta e!
Vine la mine și se apleacă pentru a-mi spune ceva,
așa cum ți-aș șopti eu ceva, numai că tipul are un cap uriaș.
Așa că e o distanță între noi.
Și îmi spune:
„Acum vreo 20 de ani, am lucrat cu mama ta.”
I-am zis: „Da, tu și mulți alții.”
Asta nu înseamnă nimic.
Dar n-am știut ce să-i spun tipului cu capul mare.
Era o femeie minunată. Da.
Shaq! Ieșim să bem ceva cu colegii, pentru că suntem în vervă după emisiune.
Mergem la o bodegă mai sus,
dar Shaq nu bea.
Ne spune: „Sunteți măgari. N-am ce să fac după emisiune.”
După două săptămâni, spune:
„Am rezolvat problema.” „Cum?” „Am cumpărat un bar de narghilea.”
L-ai cumpărat?
- Ca să fie deschis la 02:00. - Așadar, are prea mulți bani.
Are clientelă? E o afacere prosperă?
- Da. - Serios?
- Aș ameți? - Nu.
Cum ar fi?
N-are niciun efect.
E o pierdere de timp.
- Deci ești dependent? - Da.
- Dacă faci ceva zilnic, ești dependent. - Presupun.
- Mă pot opri oricând. - Vreau s-o văd pe asta!
„Mă pot opri oricând.”
- Să văd asta! - Oricând.
Aș paria contra ta.
Nu credeam să port vreodată discuția asta.
Aș putea să fumez și eu acolo?
- Da. - Cât costă?
Intru și zic: „Vreau specialitatea casei?”
- Pentru tine, e gratis. - Da. Gratis?
A dat Domnu'!
În sfârșit, văd roadele muncii.
Și amicul tău, Shaquille O'Neal?
E un prieten foarte bun.
Ați activat în același timp?
Da, dar faza e că mamele noastre erau cele mai bune prietene.
Mamele jucătorilor din NBA se adună,
și, nu știu de ce, mamele noastre s-au apropiat.
Dar țipam la mama tot timpul.
Mă retrăsesem deja.
Iar mamele noastre plecau în vacanță de trei sau patru ori pe an.
„Mamă, am primit facturile!”
„Dragule, trebuie să achit jumătate.”
„Dar eu nu câștig cât Shaq, mamă!”
Mama lui Shaq, dna Lucille, e minunată.
Eu și Shaq ne-am certat într-un joc.
O'Neal dă cu pumnul!
Nici nu ajunsesem bine în vestiar,
că mamele noastre deja ne-au sunat:
„Ce naiba e cu voi?
Du-te și cere-ți scuze acum!”
Așa că ne-am întâlnit pe hol,
- „Unde te duci?” - „Dar tu?”
„Mama m-a pus să-ți cer scuze.”
Râdem de asta și azi.
Să vorbim puțin despre familia ta!
Mama și bunica ta…
- Da. - Da.
Bunica mea era cea mai grozavă ființă, iar mama era pe locul doi.
Provin dintr-un oraș cu câteva mii de locuitori.
- Leeds. - Leeds, Alabama.
La jumătate de oră de Birmingham.
Mama a fost menajeră, iar bunica a lucrat în procesarea cărnii.
Au muncit din greu.
Unul dintre frații mei a murit tânăr.
Au crescut trei băieți în ghetoul unui oraș mic din Alabama…
Tatăl tău a fost prezent cât de cât?
- A fost absent. - Absent…
A plecat când eram mic
și cred că a venit să mă vadă…
de 5-7 ori în viața mea.
- Te-a văzut jucând? - Niciodată la liceu.
M-a văzut în Los Angeles. Se mutase în California.
S-a mutat din Alabama în California.
Am fost nemernic la începutul carierei,
fiindcă eram furios pe lume.
Îmi spuneam înainte de meci:
„Fă-i praf și răzbună-te!”
Le spun tuturor tinerilor:
„Dacă joci la limită, e o chestiune de timp până întreci măsura.
Eu am întrecut măsura de mai multe ori.”
Îmi amintesc că plângeam și-mi spuneam:
„Frate, ce-i cu tine?
De ce ești atât de furios? Te pricepi la baschet.
Ce te enervează?”
Vorbeam de unul singur, atât de prost eram.
Am luat o decizie atunci.
„Lasă furia în trecut, alături de taică-tu!”
E un lucru greu.
Dar mi-a schimbat toată viața.
Nu poți juca furios.
Nu știu ce se întâmplă cu Draymond
sau cu Dennis Rodman.
Pe Mike Tyson îl consider amic.
Dacă trăiești viața la limită,
o să sari calul de multe ori.
Ăsta a fost momentul meu de cotitură.
Dar, cum ai spus, n-a fost ușor.
Mai ales când tata m-a căutat, după ce ajunsesem vedetă.
Când ajungeam în Los Angeles, mă chema să-i cunosc prietenii.
- Și se fălea cu mine. - Sigur.
Dar mă calmam singur. „Ai zis că uiți.”
Apoi, s-a îmbolnăvit.
Iar un prieten mi-a spus:
„Omule, fă-mi o favoare! Vreau să te împaci cu tatăl tău.
După ce se duce, alt tată nu mai ai.”
Am vorbit cu tata: „Sunt prea bătrân, ca să-mi devii tată acum.
O să fim prieteni.
Te iert pentru mizeriile pe care ți le-am suportat.”
Sincer să fiu, principalul motiv pentru care eram furios a fost
că eram foarte săraci.
Și tata mă suna și îmi spunea: „Vă trimit niște bani.”
Fiind copil, așteptam cu sufletul la gură.
Așteptam lângă cutia poștală zilnic.
Dar n-a trimis nimic.
Dar, copil fiind, uiți repede.
Mama le spăla podelele altora,
iar eu ajunsesem adolescent și nu eram deloc mulțumit.
Am fost nevoit să trec peste toate astea.
Mi s-a spus că e o chestie neprevăzută…
- Pentru ei, da. - Pentru ei.
Eu sunt aici de la ora 11:00.
Asta e tot ce-am pregătit.
- Ia te uită! - Deci…
Ce avem aici? Toate meciurile din ligă?
Toate meciurile din seara aia, da.
Mi-au spus experții în televiziune că emisiunea e…
Că tu ești cireașa de pe tort, dar și tortul,
iar tipii ăștia sunt lumânările pe care le aprinzi cu greu.
Asta mi s-a spus. Eu n-aș spune asta.
Cea mai bună descriere pe care am auzit-o e
că sunt tatăl care străbate țara cu ei pe bancheta din spate
și spun: „Dacă mai aud un sunet, facem cale întoarsă.”
De ce nu e deja pe TV?
- Sigur ai propus asta cuiva. - Nu, regret că am adus vorba.
Am petrecut aproape două zile cu Chuck.
- Și… - Îmi pare rău!
Are magnetism.
- Mi se pare mie? - Nu, e un tip sociabil.
Dacă e în compania altora,
toți se adună în jurul lui, iar el îi acordă atenție fiecăruia.
Exemple de puncte forte și slăbiciuni ale lui.
Spune ce gândește.
Nu se abține niciodată, cum făcea când juca.
Toți ascultau ce avea de spus. Și acum e la fel.
Vedem mulți sportivi care se transformă în reporteri,
dar, când au cuvântul, devin reținuți.
El nu o face. Deci e deschis la orice.
De fapt, există lucruri pe care poate nu vrei să le știi,
dar el ți le spune oricum, cum ar fi…
Cum ar fi?
Ei bine,
că nu poartă chiloți.
- Nu poartă chiloți? - A zis că le-a dat foc.
N-a folosit niciodată un bancomat.
Să revenim la chiloți! Nici eu n-am folosit bancomatul.
- Dar port chiloți. - Da. Și eu.
Mai poartă cineva? Ridicați mâna!
- Faptul că dă din casă e o slăbiciune? - Nouă ne place.
Deci omul, de fapt, nu are nicio slăbiciune.
- N-am văzut vreuna în peste 20 de ani. - E remarcabil.
Asta dacă nu consideri gogoșile că-s o slăbiciune.
Vreau să ne întoarcem într-un moment în care îți plângeai de milă.
Nu știu dacă asta s-a întâmplat la facultate, la liceu
sau când ai jucat prima oară pentru Philadelphia.
Moses Malone a însemnat mult pentru tine.
E cel mai important om din viața mea de baschetbalist.
Am fost ales al cincilea.
Dar nu jucam în meciuri.
Întâmplarea a făcut să fiu vecin cu Moses.
I-am zis: „Moses, pot să vin până la tine?”
„Sigur, tinere.”
Și m-am dus la el.
„Moses, de ce nu apuc să joc?”
„Păi, tinere, ești gras și leneș.”
„Ce vrei să spui?”
„Ce n-ai înțeles?
Fiule, ai mult talent,
dar nu ești în formă.
Ai 134 de kg.”
Jucai când aveai greutatea asta?
- Da, la început. - Da.
Problema e
că puteam să fac față în facultate.
Când ajungi în NBA, joci împotriva celor mai buni.
„Dacă vrei să te ajut să slăbești, te ajut.” Am fost de acord.
Ne-am întâlnit înainte și după. Ajunsesem la 130 de kg.
„Mai slăbește 5 kg!” Am ajuns la 125 de kg.
Începusem să joc.
„Să ajungem la 120 de kg!”
La 115 kg.
La 110 kg, greutatea inițială.
Apoi, la 105 kg, n-aveam forță și mă simțeam epuizat.
„110 kg e greutatea ta de joc.”
Iar restul e istorie.
Le sunt recunoscător lui Moses, Dr. J, Andrew Toney, Maurice Cheeks, Bobby Jones.
M-au învățat cum să mă îmbrac și cum să-mi economisesc banii.
Cel mai important om a fost Moses.
Dacă nu-mi spunea că eram gras și leneș…
Lumea mă întreabă: „Tu cum ai răspuns?”
Am reacționat ca orice bărbat. M-am dus acasă și am plâns.
Există mai multe vedete acum decât când jucai tu sau e cam la fel?
Sunt mai puține.
Sunt mai puțin jucători buni.
Nu se formează în facultate cum ar trebui. Poți renunța la facultate după un an acum.
Noi făceam facultate trei sau patru ani.
Nu e nimeni aici care…
Nici nu știu cu ce se ocupă ei,
dar întreabă-i dacă m-ar fi pus să joc după șase luni de facultate!
Probabil că dezamăgeam sau nu eram la fel de performant.
Să faci facultatea trei sau patru ani e un avantaj uriaș.
- Te maturizezi în multe planuri. - Da.
Mental și fizic.
Nu cred că vom putea reveni la cum erau lucrurile înainte.
Băieții vor face un singur an de facultate.
Nu cred că e cel mai bun sistem.
Nu e cel mai bun sistem, dar mă săturasem să-i văd
pe sportivii tineri din toate sporturile
cum sufereau accidentări, fără să-și permită un trai după școală.
Totodată, pentru unii, e o industrie de miliarde de dolari.
Asta e o discuție importantă acum
și îmi place că jucătorii sunt plătiți.
Dar nu sunt sigur că sistemul de acum e cel mai bun.
Vreo doi dintre ei sunt plătiți cu 3, 4 sau 5 milioane de dolari.
Majoritatea școlilor nu-și permit asta.
Echipele puternice vor reuși mereu să aibă finanțare.
Ball State nu-i va plăti pe mulți dintre jucători.
Revenim imediat!
Vreau să mai menționez ceva aici, dar mă tot abat.
Ai pomenit de WNBA.
Cea mai bine plătită sportivă din WNBA
ia 230.000 sau 240.000 de dolari pe an.
Steph Curry, de la Golden State, câștigă
mai bine de $50 de milioane pe an.
Nu cred că rezolvăm asta acum.
Nici eu nu cred.
În primul rând,
trebuie să le plătim mai bine pe jucătoare.
Va fi foarte interesant… M-ai întrebat asta.
Da.
Ce va fi foarte interesant…
Cea mai bună jucătoare din țară e Caitlin Clark.
E fenomenală.
Ea va fi prima pe listă.
Ea joacă pentru echipa ta din Indiana.
- Fever? - Da.
Da, pentru că, dacă ai fost vreodată în Indiana,
sigur pleci acasă cu febră.
Va fi foarte interesant pentru ea
faptul că Fever face prima selecție și e clar că o vor alege pe ea.
Așa cum ai spus,
cea mai bine plătită jucătoare WNBA câștigă 200.000 de dolari.
Probabil că ea câștigă 3-5 milioane la facultate.
Eu zic…
să rămână la facultate.
Vorbesc serios.
Va fi nevoită să ia o decizie și își va spune:
„Nu vreau să-i jignesc pe cei din Indiana,
dar nu pot da 3-5 milioane de dolari pe 200.000 de dolari.”
N-are niciun sens.
Nu te saturi de 18 găuri? Joci golf înainte să mergi la muncă?
Nu în mod normal.
Dar joc cam în fiecare zi liberă.
- Am parcat bine aici, Chuck? - Da, e în regulă.
- Găsesc un putter aici? - E unul pe acolo.
Sunt chiar două. Înseamnă că ești bun.
Da, pentru că nu-mi dau seama dacă sunt stângaci sau dreptaci.
Ar trebui să știi asta.
La baseball, pot să lovesc de ambele părți ale bazei.
Ești atât de bun?
Tu ce crezi?
- E o lovitură grozavă. Ia te uită! - S-ar putea să intre.
- Chucky! - A fost o lovitură bună.
Frumoasă!
S-ar putea să intre.
- Ar fi intrat, nu? - Cred că da.
Parcă jucăm Bocce, Chuck.
Mulți mi-au spus:
„Întreabă-l despre felul în care lovește!”
Am avut trac.
- Ca un spasm? - Am avut…
Spasme teribile, dar un profesor nou mi-a schimbat viața.
În toată țara, oamenii investesc în clinici cu specializarea asta.
Golful îmi provoacă spasme.
- Fă liniște! - Bine.
M-am săturat de cât dai din gură.
Cotește, afurisito!
Iisuse!
Fir-ar! Termină aici!
Asta e!
- Asta e… - Până acum, suntem chit.
- Bine. - Am fost.
NBA mi-a oferit tot ce am.
Ador baschetul pentru asta.
Am senzația că același copil născut în Leeds, Alabama,
și-ar fi găsit calea spre succes, indiferent de parcurs.
Dar n-ar fi fost la fel.
- Nu știi asta. - Nu. Crede-mă! Știu ce note am avut.
Facem abstracție de note. Eu am fost un elev mediocru.
Da, dar ai talent.
Nu poți fi gazda unui talk-show,
cu vechimea ta, decât dacă ești priceput.
Sunt convins că talentul tău ar fi fost remarcat oricum.
Dacă ai fi instalatorul David Letterman, n-am discuta acum pe acest teren.
Aș fi cel mai bun…
Sfinte Sisoe! Ce e asta?
E bântuit! Hei! Fugi!
Când erai copil, nu păreai un atlet înnăscut, nu?
E foarte interesant.
Mama mă tachina mult.
Era să mor în copilărie. Am fost anemic.
Am avut nevoie de sânge. Uit mereu cum se numește.
- Transfuzie? - Așa ceva. E și nume de cocktail.
Doar eu sunt înalt în familia mea.
Mama glumea:
„Nu știu ce sânge ți-au dat, dar bine au făcut, fiindcă ești înalt.
Câștigi bine din asta.”
Ai fost primul copil de culoare din acel spital?
- Da. - E o piesă din puzzle sau…
Ce însemna asta atunci? Dar acum?
Înseamnă ceva?
E unul dintre motivele pentru care lupt împotriva rasismului cu pasiune.
Îmi place să vorbesc despre asta și îi trag la răspundere pe toți.
Am fost supărat
când ați menționat că în America nu există rasism.
În emisiunea mea și a lui Gayle, am discutat despre Nikki Haley.
A spus că rasismul n-a existat în America.
Și am spus: „Are dreptate.”
Dacă ignori sclavia,
segregația…
- Jim Crow. - Da.
Are dreptate. A fost grozav pentru negrii.
- Frate! - Și, evident…
Și m-a deranjat asta. Acum, ne confruntăm cu antisemitism.
În ultimii doi ani, asiaticii au fost vizați.
Așa că spun: „Cuvintele contează.”
Am crescut în Alabama.
În anul în care m-am născut, au bombardat biserica din Birmingham.
A urmat masacrul din Selma.
Am fost unul din cei trei elevi de culoare care au fost transferați la altă școală.
Bunica mi-a spus:
„Când vei înțelege chestiile astea,
trebuie să afli totul, să nu uiți și să vorbești despre ele.”
Îmi spunea:
„Vreau să citești despre omul ăsta. Dr. Martin Luther King.”
„Bine. Cine e?” „De asta trebuie să citești.”
A spus: „Trebuie să știi toate astea.
Viața ta va fi complet diferită de a noastră într-o zi.
Nu vreau să uiți de unde provii.
E important.”
Dacă ești din Alabama, trebuie să știi astea.
Lucrurile sunt diferite acum
pentru tine, ca adult,
față de cum erau când erai tânăr în Alabama?
Vedetele de culoare și persoanele bogate de culoare
nu sunt tratate ca cei de rând.
Asta nu înseamnă că-s neînsemnați.
Nu vreau să comentați:
„Asta a vrut să spună.”
Știu ce am vrut să spun și știu ce am spus.
Asta mă scoate din minți.
Așadar, e foarte important
să vorbim despre asta.
Eu nu sunt tratat ca cei de rând.
Ca orice bogătaș sau vedetă.
America…
a avut mereu probleme rasiale.
E mai bine? 100%.
Dar vreau să vorbesc despre rasismul economic.
Dacă ești alb și sărac
sau negru și sărac, ești în aceeași situație.
O să te naști într-un cartier de rahat.
O să mergi la o școală inferioară.
Folosesc analogia cu baseball-ul.
Da, o să existe niște excepții.
Când urmează să lovească
și au deja două lovituri ratate, cei mai mulți o vor rata și pe a treia.
Negrii și albii săraci merită șansa de a avea succes.
Până nu rezolvăm asta,
nu vom avea niciodată țara pe care merităm să o avem.
Urmează alegerile, iar lumea spune:
„Sunt foarte importante fiindcă pot aduce sfârșitul democrației.”
E posibil.
Pe de altă parte, democrația a provocat tot ce poate pune capăt democrației.
- Da. - Asta te neliniștește?
Nu pari un tip frământat de multe lucruri,
dar cum e dacă se întâmplă asta?
Da…
Sunt foarte îngrijorat
despre climatul politic.
O să am nevoie de nume.
- De toți politicienii. - Bine.
Dacă aș purta o conversație inteligentă cu oricine din publicul de aici,
am găsi un punct comun.
Ambele partide sunt nașpa. Asta e clar.
Ambele partide sunt nașpa.
Corect, sigur.
Se ceartă ca niște copii.
„Nu voi fi de acord doar ca să nu fiu de acord.”
Lumea n-ar trebui să fie așa.
Eu voi fi mereu încrezător.
Dacă nu ai speranță, ești pesimist.
Ești încrezător acum, știind că avem alegeri în mai puțin de un an?
Doi bărbați de 80 de ani.
- Păi… - Și eu mă apropii de vârsta lor.
Deci, pot să spun asta. Asta îți dă încredere?
Nu, nu-mi place de niciunul.
N-ai prefera să avem un candidat mai tânăr?
Categoric.
Președintele Biden a fost mereu un om bun.
Și-a slujit țara, dar e prea în vârstă.
Președintele Trump…
Președintele n-ar trebui să se poarte așa.
- Așa e! - Da.
E limpede.
Da.
Ești președintele Statelor Unite.
Chiar dacă nu-s de acord cu politicile tale,
reprezinți SUA și trebuie să te porți într-un anume fel.
Să zicem că va câștiga!
Asta te deranjează?
Doar pentru faptul că-și va petrece următorii patru ani vânându-și inamicii.
Asta nu deservește poporul.
Te temi de sfârșitul democrației?
Nu, nu prea…
Nu. Democrația înseamnă să votezi pentru cine vrei.
- Da. - Asta e democrația.
Milioane de oameni l-au votat. Asta e frumusețea.
Așa e. Asta e democrația în acțiune.
Dar, dacă omul vrea să pună capăt libertății de a vota…
- Nu-mi plac tacticile de intimidare. - Eu mă tem.
Și eu. Mă îngrijorează asta.
Oamenii buni sunt într-un număr mai mare.
Sunt complet de acord.
Orice fel de om ai fi,
fii sincer cu tine însuți
și urmează-ți convingerile în mod politicos!
Dacă ești nesimțit,
corectează-ți comportamentul!
- Da. - Nu-i așa?
De acord, dar vorbim despre oameni netrebnici.
M-am săturat de asta, sincer să fiu.
Haideți să ne asigurăm că toți au o slujbă bună!
Că școlile sunt sigure pentru copiii lor!
Asta își doresc cei mai mulți.
Te-ai cenzurat mai devreme. Ce-ai vrut să spui?
- E interesant. - Spune!
Îmi place că pot înjura aici.
Ador că pot spune „rahat”.
- Asta e! - Da.
Mai devreme, ai menționat rasismul, antisemitismul
și o prejudecată față de asiatici.
Se pare că…
Să presupunem că se depune efort colectiv pentru a ajunge la egalitate!
Mă întreb dacă dispare rasismul.
Trebuia să le remediem mai devreme.
- Da, exact. - Acum, focul a prins deja casa.
Totul trebuia lămurit de mult.
„Există consecințe pentru acțiunile motivate de ură.”
Acum, lumea n-are nicio jenă în a fi rasistă.
Eu voi susține asta mereu.
Toți cei care sunt rasiști
sunt nemernici.
Nu sunt un exemplu.
Doar pentru că arunc bine la coș…
nu-s exemplu pentru copiii tăi.
Cu ani în urmă, ai făcut o campanie publicitară cu Nike,
cu mesajul: „Nu sunt un exemplu.”
Ideea a fost: „Da, joc baschet,
și, da, câștig mulți bani, dar nu sunt un exemplu.”
Și a avut succes pentru că a pornit o dezbatere.
Dar adevărul e că ești un om important,
fie că accepți sau nu responsabilitatea asta.
Ai altă părere în prezent?
Nu. Ai înțeles scopul. Totul a dat naștere unei dezbateri.
Mulți jucători din NBA și mulți sportivi țin discursuri la diferite școli.
Avem prea multe școli divizate în țară,
dar am observat ceva.
La o școală cu elevi predominant albi,
îi întrebam mereu: „Câți dintre voi vreți să faceți sport?”
Doar 5% ridicau mâna.
„Tu ce vrei să devii?”
Doctor, avocat, inginer, profesor, pompier, polițist.
Problema a fost la școlile unde majoritatea erau de culoare.
„Câți dintre voi vreți să faceți sport?” 95% au ridicat mâna.
După 30 sau 40 de școli, am realizat că cei de culoare sunt spălați pe creier.
Ei cred că doar sportul le aduce succesul.
Mi-am zis: „Vreau să aduc asta în discuție cu reclama asta.”
Vreau ca ei să știe
că pot fi doctori, avocați, ingineri, profesori, pompieri.
Câți ani aveai atunci? Erai puștan, nu?
Aveam 26 sau 27 de ani.
Dar Nike merită laude.
M-au sunat după un an și mi-au zis:
„Ne-am înșelat. 95% dintre reacții au avut un mesaj pozitiv.”
Am fost abordat de părinți peste tot.
Mi-au mulțumit pentru acea reclamă.
Încă sunt foarte mândru de asta.
Vorbești mult despre apărare.
Chuck!
Vorbesc mult, dar n-am jucat defensiv.
- E nevoie de asta în golf. - Nu.
Ar fi un joc complet diferit dacă ai fi flancat.
Golful e destul de greu când joci singur.
Dacă-l consideri un sport extrem, de la prima lovitură, ești flancat.
Nu cred că vrei să stai lângă mine când mă pregătesc să lovesc.
Cu echipamentul potrivit, nu-i problemă.
- Ai jucat la Pebble Beach? - Da.
Acum două zile, știind că o să venim aici, am exersat la Spy Glass. 64 de puncte!
- Nu te cred. - Mă faci mincinos?
Să zicem că ești fățarnic!
Îl știi pe Gary, de la club? Sună-l!
L-ai inventat pe Gary ăsta?
Ce mai fac nepoții tăi?
Dintre toate lucrurile din viața mea,
e grozav să fiu bunic pentru Henry și Charlie.
Asta era acum vreo trei luni.
Apoi, a învățat să meargă.
Și s-a dezlănțuit iadul.
Era drăguț la început. Stătea pe brațul meu.
Cu o bere într-o mână, îl țineam la piept și-l pupam la fiecare 15 secunde.
Dar, acum șase luni, a învățat să meargă și să alerge
și nu mai stă locului deloc.
Îmi organizez ziua în funcție de somnul de la prânz.
Sunt două lucruri pe care le faci când îmbătrânești.
După ce mănânci, dormi puțin.
Și, după ce te joci un timp îndelungat,
mai dormi puțin.
- Câți ani ai? - Voi împlini 61 de ani pe 20 februarie.
- Iisuse! - E…
E interesant când îmbătrânești.
Da. Mulțumesc!
L-am văzut recent pe Dr. J.
Am băut ceva și mi-a zis:
„Mai știi când mă tachinai la 35 de ani?”
Când ajungi în NBA, ai 19-20 de ani.
Îi spuneam „unchiule”, „tataie”.
Mi-a zis: „Acum ai 60 de ani.”
„Da, nu mai e amuzant ca pe vremuri.”
- E pe autostradă. - N-a fost bine.
- Câtă pricepere! - N-a fost bine.
Tot nu e bine.
Să vorbim despre faptul că Pacers vor câștiga!
- N-am spus asta. - O spun eu.
- Puștiul s-a întors, joacă foarte bine. - Au pierdut un meci greu.
Îmi spuneai că LeBron e prea bătrân.
E bătrân.
- Tu ai spus că e prea bătrân. - LeBron e bătrân.
Da, sunt de acord.
Fii atent!
Iisuse!
Scuze, domnule!
- A fost bine, nu-i așa? - Nu.
Dar lovitura în sine?
- Nu, a fost… - Scuze!
Chuck a lovit-o.
- Bravo, Chuck! - Da.
Mai vine una!
- Ține crosa cum trebuie! - Ține-o tu!
- Poziționeaz-o bine! - Asta fac!
La cum o ții tu, așa vei lovi.
Dar asta vrei.
Așa! Ține-o cum trebuie!
E bine acum.
Așa!
Iisuse!
Ți-ai asumat riscurile!
Echipa ta n-a concurat la titlu.
Nu te deranjează asta? Știu că e o întrebare stupidă.
Pe atunci… Aveai inima frântă.
- Ai fost cel mai bun jucător… - E interesantă întrebarea.
Da, sunt dezamăgit că nu am câștigat campionatul.
Dar, în primul rând, e un joc de echipă.
Dar nu înțeleg.
Dacă te aștepți să fiu supărat, asta nu se întâmplă.
Cred că duc o viață bună.
Am avut o carieră bună.
Chiar înainte să mor, vreau să aud:
„Omule, ce aventură! Ce parcurs!”
În orășelul ăla de 2.000 de locuitori, te întrebi: „Ce voi face cu viața mea?”
Ai multe etape de parcurs.
Am avut noroc. Am primit bursă la facultate.
Am ajuns în NBA și mi-am zis:
„N-am idee cum o să iasă treaba asta.” Dar am devenit un jucător grozav.
- Ai intrat în Hall of Fame. - Da. După 16 ani, ce urmează?
Apoi am câștigat bani din televiziune, ca un escroc.
ÎN DIRECT
Oriunde?
Doamnelor și domnilor, legenda!
Salut, copii!
Ce mai faceți?
- Pot să stau aici? - Da.
Ce tare!
Trebuie să stau mai aproape de masă.
La restaurant, primesc un scaun special.
Sunt gata.
N-am pățit nimic.
- Nu-ți face griji! - Patru, trei, doi…
Ce onoare să-l avem alături pe David Letterman!
Mă bucur să fiu aici.
Fiind născut în Indianapolis,
ai urmat tiparul
și ai avut un coș de baschet în curte?
- Și ai jucat baschet mereu? - Da, exact.
Mă îngrijorează că, de-a lungul anilor, legenda asta a fost furată.
Îi arăt cu degetul pe prietenii mei, Indiana Pacers.
Pe care, apropo, Chuck mizează pentru titlu.
Dle Letterman, așa arată pensionarea?
Glumești?
În primul rând, am ieșit din casă. E grozav. Și ador să apar la televizor.
Asta e cireașa de pe tort, prietene.
Una dintre tradițiile noastre e ca Chuck să ne facă preziceri…
Am auzit asta. Ce palpitant!
- Să vedem ce cade din tavan! - În seara asta, pot fi ciocane.
Dar nu ne-ai spus nimic!
Comunici foarte ușor.
Chiar e un dar. Ai fost binecuvântat de două ori.
Ai spus că nu crezi că o să faci televiziune la 70 de ani.
Nu sunt de acord.
Cred că îți vine atât de ușor, e ceva firesc.
Nu doar în domeniul baschetului sau doar în lumea sportului,
dar, din ce am văzut, în alte locuri și cu alte subiecte.
Îmi spui că la 70 de ani nu vei lucra?
Sper că nu.
De ce spui asta?
Unde ai mai discuta cu oamenii?
- Oriunde. - Nu…
Oamenii îmi spun:
„Ești cea mai abordabilă vedetă.”
Omule,
dacă cineva vine să mă salute,
îl salut și eu.
Nu mă consider prea important.
De ce? Pentru că am jucat baschet.
Nu sunt profesor.
Nu sunt pompier.
Nu sunt polițist.
Nu sunt din forțele armate.
Astea sunt slujbe importante.
Noi nu avem o slujbă adevărată!
Suntem plătiți prea mult,
menajați
și suntem cei mai norocoși din lume.
Gândiți-vă!
Și când pierdem, viața noastră nu e nașpa.
Tot suntem plătiți
și ne întoarcem în casele noastre mari.
Oricum o dai, ieșim în câștig.
E grozav să înviorezi întreg orașul și să-i bucuri pe alții
dar, când iei totul prea în serios,
trebuie să te privești în oglindă.
Vreau să-ți mulțumesc pentru tot.
Ai fost prietenos și generos.
Mi-a făcut plăcere să discutăm. Apreciez totul.
Mulțumesc! Mai exersezi? Poate ne vedem peste șase luni.
Te sun mâine.
O să jucăm pe bani, prietene.
Vreau garanția plătită pentru mașinuță.
Sigur.
Pa!
- Pa! Mulțumesc! - Mulțumesc!
Știi ce voiam să le spun tinerilor
care vor să se apuce de golf?
Chuck mă va susține.
În jocul de golf, la prima lovitură, ești îngâmfat…
- La ultima, ești bogat? - Da.
Și groapa cu nisip? O eviți?
Ce rimează cu „groapă”?
Termină, Chuck!
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică