Vsadíme si na ten pat?
- Jakou sázku byste si představoval? - Ať to nekomplikujeme.
Peněz máte spoustu.
Spíš bych hrál o něco jiného.
Dobře.
Když se trefím, projdete klubovnou bez trička.
Ne, nejsem přece John Cena.
Na veřejnosti už si tričko sundávat nemůžu. S tím je konec.
Musím to dát.
Co když se netrefím?
Tak klubovnou bez trička projdete vy.
Ne, jen bych všechny znechutil.
Když tam přijdete bez trička vy,
řeknou si: „Hele, to je Chuck. Charles Barkley. Vypadá ohromně.“
Ne, spíš si řeknou: „Ten že hrál v NBA?“
DAVID LETTERMAN: MÉHO DALŠÍHO HOSTA NEMUSÍM PŘEDSTAVOVAT
Děkuju.
Zdravím. Děkuju.
Ale no tak.
To je krása.
Drobet potlesku vestoje.
Ostatní ještě váhají.
Náš host se v roce 1993 stal nejužitečnějším hráčem NBA.
Vyhrál dvě zlaté olympijské medaile.
Za celou kariéru ho snad 13krát nominovali do týmu All-Star
a uvedli ho do basketbalové síně slávy NBA.
Dámy a pánové, přichází Charles Barkley.
Charlesi.
- Zdravím. - Jak se máte?
Rád vás vidím. Díky. Koukejte na to.
Tak jo.
Charlesi, moc děkuju, že jste přišel.
- Vážím si toho. - Já si toho vážím.
Neměli nic lepšího na práci.
V New Yorku.
Je to vstupenka na slušnou zábavu.
Vážím si toho. Děkuju za pozvání. Je to čest.
Díky, že jste si našel čas.
Hrál byste v dnešní NBA?
- Mají to teď o dost snazší. - Jak to?
Protože si nejdou do těla. Jen tam pobíhají a střílí trojky.
A co Draymond Green? Srazil někoho k zemi a dal pěstí spoluhráči.
Najdou se i výjimky.
Vlastně je to skvělý příklad.
Když někoho praštíte, promeškáte pět nebo deset zápasů.
Viděl jsem dokument o Jordanovi, Poslední představení.
Za to, jak ho Pistons faulovali,
by je dneska suspendovali na pět až patnáct zápasů.
Tak se ale za nás hrálo.
Na jedno nezapomenu.
Jako kluk jsem slyšel, jak Bill Russell mluví o basketbalu.
Nevím přesně, kolik zápasů se tehdy hrálo za sezónu.
- Jo. - Možná tak 60, 68, 65… Ne 82.
Popisoval, že běhat celou sezónu každý večer po hřišti je obrovská zátěž.
Jak to dokážou…
A k tomu máte předsezónní zápasy, play-off a NBA Cup,
který málem vyhráli Pacers. Děkuju.
Hra si na vás určitě vybere daň bez ohledu na agresivnější zákroky.
Ať hrajete jakýkoliv sport, tělo na tolik zápasů není stavěné.
- Jasně. - Prostě ne.
Ale mluví se o tom, že by hráči měli i odpočívat,
aby zvládli celou sezónu.
Ale pak je diváci nevidí.
- Jo. - Vyřešili to.
Nelíbí se mi, že si zápasy odsedí na lavičce.
My jsme odpočívali za dva miliony.
Oni za 40 až 50 milionů.
Odpočívá se jim krásně.
- Říkal jsem si: „Fíha!“ - Jo.
Na západ letíte jenom jednou do roka.
Když někdo žije v San Franciscu nebo LA, uvidí vás jenom jednou do roka.
Zvlášť skvělí hráči by podle mě měli odehrát každý zápas, když jsou zdraví.
Pokud se zraní, to je jiná.
- A co ceny vstupenek? - Jsou absurdní.
I když záleží na městě.
V New Yorku za ně platí 5 000 dolarů a Knicks za to teda nestojí.
Ať máme jasno. Knicks za 5 000 dolarů nestojí.
Ale vstupenky jsou teď tak drahé,
že si je obyčejní lidi nemůžou dovolit, což je škoda.
Sport světu dává jedinečnou podívanou.
Všichni mají své oblíbené týmy a hráče. Měli by taky mít šanci zajít na utkání.
Když vezmete v potaz parkování…
Umíte si představit, že byste rodině koupil hotdogy a pár piv?
Přijdou vás na stovky dolarů. Většina na to nemá, což mě mrzí.
Zmínil jste, že je basketbal sport pro všechny na světě.
Jako člen olympijského týmu jste si dvakrát přivezl zlato.
Ale na první olympiádu, než vznikl profesionální tým,
jste nejel.
Trochu vám to zlomilo srdce. Je to tak?
Bylo to… Ano.
Měl jsem se do týmu dostat, ale Bobby Knight mě neměl rád.
Ať odpočívá v pokoji.
- No… - Jako by ho nechal zabít.
Přesně.
Bobbymu Knightovi jsem nikdy nic nevytýkal a…
Veřejně.
Ale bylo to šílený. Když zemřel,
všichni mi volali.
Povídám: „Jestli si myslíte, že budu pomlouvat někoho,
kdo právě odešel, nedočkáte se.“
Proč jste se do jeho olympijského týmu asi nedostal?
O co šlo? Hrát jste nepochybně uměl.
Myslím, že měl předsudky o tom, co jsem vlastně za hráče.
- Byl jste kluk. - Jo.
- Kolik vám bylo? - Bylo mi 18 nebo 19.
Možná i 20. Byl jsem myslím ve druháku na vysoké.
Tehdy jsem ještě nevěděl, jak na tom jako basketbalista jsem.
Ale pozvali si 120 nejlepších hráčů v zemi,
ze kterých pak vybrali 100, 80, 60, 40, 20
a nakonec 16 nejlepších.
Když jsem proti nim hrál, dost mi to zvedlo sebevědomí.
I když jsem neuspěl a zklamalo mě to,
dalo mi to hodně sebedůvěry.
Přijde mi… Možná se to stalo, když jsem nedával pozor.
…že si hráči skoro budují vlastní tým.
Dá se na to tak nahlížet?
Ten přístup se mi příčí.
- Děje se to. - To je pravda.
Mají teď spoustu peněz a obrovský vliv. Ten přístup se mi vůbec nelíbí.
Vítězství by měla přinést tvrdá práce, ne sbírání elit.
Začalo to za LeBronovy éry.
Je to hrozná škoda, protože kdybych to věděl,
sestavil bych si vlastní supertým.
Jeje. Barkley je napálil. Zabere to?
Jo!
Charles Barkley snad ani není člověk!
Hrál jste za tři týmy. Za Filadelfii…
- Phoenix a Houston. - Ano.
Nedávno jsem mluvil s Reggiem Millerem.
Hrál za Indiana Pacers 18 let.
- Jo. - To už se jen tak nevidí.
Je to úžasný. Patří k nejlepším hráčům všech dob.
Je prostě skvělej borec.
Naskytly se mu šance. Víc nemůžete chtít.
Taky jsem je měl. Ve finále NBA nás porazili Bulls.
Dva roky v řadě nás v sedmi zápasech porazili Rockets,
kteří pak vyhráli titul.
- To mi nevadí. - Jasně.
Adam Silver měl jeden dobrý postřeh.
Možná se to tak dřív nedělo,
ale fanoušky to moc těší.
Líbí se jim, že se hráči různě přesouvají
a zastupují v různých soutěžích různé týmy.
To se plete.
Dobře.
Jsou rádi, když k nim přejdou.
Když je opustí, je to bída. Právě to lidem nedochází.
Když zvážíte vedlejší škody,
kdykoliv si nějaká superstar vynutila odchod z týmu,
zůstal pak dlouhé roky v troskách.
I když mám Adama rád, nesouhlasím s ním.
Když mluvíte o týmech, které se celé roky trápí a snaží dát dohromady,
popravdě mě napadá, že se přece v lize pořád drží Knicks.
Možná byste to nečekal, ale letos mají dobře nakročeno.
Jo! Knicks, do toho!
Chci se zeptat,
kdo letos vyhraje NBA.
Pacers, že?
Pacers sice mají šanci, ale titul získají Boston Celtics.
- Myslíte? - Ano. Mají nejlepší tým.
Vsadil byste si na finále?
Kdyby mi někdo dal na vybranou, vsadil bych na Celtics.
Vlastně jsem slyšel, že vám sázení není proti srsti.
Prachy si do hrobu nevezmu.
A to je další věc.
Taky o vás vím,
že máte za cíl, který se možná změnil,
každý rok přispět milion dolarů na dobrou věc.
Trefil jsem se?
Dělám to už 20 let. Je to můj cíl.
Měl jsem štěstí. Neříkám to jen tak.
Usmálo se na mě štěstí.
Začal jsem už na střední,
když pár škol v okolí potřebovalo finance.
Pak jsem pracoval s nadací Wounded Warriors.
Posledních osm let pomáhám černošským univerzitám.
Ohromně nám oběma přálo štěstí.
Vezměte si práci v televizi.
„Počkat. Zaplatíte mi, abych koukal na basket?
Zapnu si ho tak či tak.“
STUDIO INSIDE THE NBA ATLANTA, GEORGIA
- Máte už někdy basketbalu dost? - Jo.
- Jo, rozhodně. - On na zápasy nekouká.
- Dáte si tady někdy šlofíka? - Určitě. Schrupneme si.
- To jsou jeho telky. - Sleduju…
Basketbal se tam nehraje.
Pustím si dneska Zákon a pořádek. Žádný zápasy.
- Můžu si sednout? - Jo.
- Promiňte. Ať vám nepřekážím. - Jo.
Jste ve stresu, když jdete na to?
- Ne. - Tam?
- Jo. - Ne.
Ať už se při utkání stane cokoliv, s Charlesem a Shaqem nás nic nepřekvapí.
Při moderování se toho musíte hodně naučit o ostatních.
Ale je to jenom basketbal.
Divíte se, že sport podle všeho dominuje
nebo natolik prostupuje americkou kulturu?
Jistým lidem jednoduše přináší radost.
Když se vašemu týmu daří,
máte se doma dobře.
Ale během play-off začíná adrenalin.
Když zbývají tři nebo čtyři finalisti, je to úžasná podívaná.
To nadšení strhne celé město. V tom je ten rozdíl.
Pacers mi jednou našli místo přímo u hřiště.
- Jasně. - Zábava tam běží bez přestání.
Během přestávky to připomíná Cirque du Soleil.
Najednou ke mně přišel maskot s obrovskou hlavou.
Jak se ten maskot jmenuje? Thumper, Thump, Humper?
- Jak se jmenuje? - Nemám ponětí.
- Jo. - Tak toho myslím.
Přišel ke mně a naklonil se mi k uchu,
jako bych vám chtěl něco pošeptat. Ale měl obří hlavu,
tak jsme od sebe pořád byli daleko. Povídá:
„Před 20 lety jsem pracoval s vaší mámou.“
A já na to: „To spousta chlapů.“
Ani jsem… Nic to neznamená.
Co jsem tomu chlápkovi s velkou hlavou měl říct?
Byla moc milá paní. Jo.
Shaqu! Se štábem pak chodíváme na drink, protože jsme po natáčení rozjetí.
Chodíme do putyky tady na ulici,
ale Shaq nepije.
Prý: „Vy parchanti, nemám po show co dělat.“
Po dvou týdnech povídá:
„Už jsem to vyřešil.“
„Cos udělal?“ „Koupil jsem dýmkárnu.“
Vy jste koupil dýmkárnu?
- Aby měli otevřeno i ve dvě v noci. - Zjevně má moc peněz.
Daří se té dýmkárně? Žije to tam?
Jo.
Vážně? Točí se z ní hlava?
- Ne. - Co by se stalo?
Nijak na vás nepůsobí. Je to ztráta času.
- Takže jste závislý? - Jo.
Je to každodenní závislost.
- Asi. - Můžu kdykoliv přestat.
Hej! Tak to chci vidět.
To chci vidět.
„Můžu kdykoliv přestat.“
- To tak. - Klidně přestanu.
Vsadím se, že ne.
Takovou konverzaci jsem v životě nečekal.
Takže si tam taky můžu šluknout?
- Jo. - A za kolik?
Co když si řeknu o Shaqovu specialitu?
- Vy? Zadarmo. - Jo, já.
- Zadarmo. - Jo.
Díky bohu. Konečně se mi to začíná vyplácet.
Co váš kamarád Shaquille O’Neal?
Vážně je to dobrej chlap.
Kdy jste… Hráli jste ve stejnou dobu?
Jo, ale šílený je, že naše mámy byly nejlepší kamarádky.
Mámy z NBA se pořád scházely.
A naše mámy si prostě sedly.
Pořád jsem kvůli tomu na mámu křičel.
Už jsem nehrál a ona si třikrát do roka se Shaqovou mámou jezdila na dovolenou.
Povídám: „Mami, právě jsem viděl účty.“
A ona: „Zlato, musím za sebe zaplatit.“
„Mami, nevydělávám to, co Shaq.“
Shaqova máma Lucille je báječná.
Se Shaqem jsme se jednou poprali.
O’Neal se po něm ohnal.
Než jsme došli do šatny,
zavolala mu máma a mně ta moje.
„Co sakra blázníte?
Koukej se mu okamžitě omluvit.“
Narazili jsme na sebe na chodbě.
„Kam jdeš?“ „Kam jdeš ty?“
„Máma mi nakázala, ať se ti omluvím.“
Smějeme se tomu dodnes.
Povězte mi něco o svojí rodině,
o mámě a babičce.
- Jo. - Jo.
Babička byla nejlepší na světě a máma byla hned za ní.
V našem městě žilo jen pár tisíc lidí.
- V Leedsu. - Jo, v Alabamě.
Asi půl hodiny od Birminghamu.
Máma uklízela a babička pracovala v masokombinátu.
Tvrdě dřely.
V raném věku mi umřel mladší bratr.
Když v chudé čtvrti v Alabamě vychovávaly tři kluky, byla to dřina.
Tátu jste měl, ale odešel, že?
- Nikdy jsem ho neměl. - Nikdy.
Opustil nás, když jsem byl kluk. Přišel se za mnou podívat…
snad pětkrát nebo sedmkrát za život.
- Viděl vás někdy na hřišti? - Na střední vůbec.
Viděl mě jenom v LA. Přestěhoval se do Kalifornie.
Nežil v okolí. Přestěhoval se z Alabamy do Kalifornie.
Na začátku kariéry jsem byl hroznej zmetek.
Zlobil jsem se na celej svět.
Před utkáním jsem si říkal:
„Nakopej jim zadek. Dej jim co proto.“
Mladým klukům vždycky říkám,
že když hrají na hraně, je jen otázkou času, než to přeženou.
Sám jsem to několikrát přestřelil.
Brečel jsem a říkal si:
„Chlape, co je to sakra s tebou?
Proč máš v sobě tolik vzteku? Hraješ skvěle. Tak proč se zlobíš?“
Jako pitomec jsem mluvil sám se sebou.
Ten večer jsem se zařekl,
že problémy s tátou už nechám plavat.
Není to jen tak.
Ale změnilo mi to celý život, Davide.
Vztek do hry nepatří.
Nevím, co se děje s Draymondem nebo Dennisem Rodmanem.
S Mikem Tysonem jsem tak trochu kamarád.
Když neustále balancujete na hranici,
mnohokrát ji překročíte.
Byl to pro mě zlom.
Ale jak říkáte, není to jen tak.
Když o mě měl zase zájem, už jsem byl hvězda.
Jakmile jsme byli v LA, chtěl mě představit kamarádům.
- Chtěl se mnou pochlubit. - Jasně.
Říkal jsem si: „Dobře. V klidu. Chceš to nechat plavat. Nech to být.“
A potom onemocněl.
Kamarád se mě zeptal:
„Uděláš pro mě něco?“ „Co potřebuješ?“
„Aby ses usmířil se svým tátou.
Až tady nebude, nadobro o něj přijdeš.“
Posadil jsem se s tátou. „Tátu už ve svým věku nepotřebuju.
Budeme kamarádi.
Všechny ty podrazy ti odpouštím.“
Když to řeknu na rovinu, zlobil jsem se hlavně proto,
že jsme byli strašně chudí.
Táta mi volal s tím, že nám pošle peníze.
A jako malej kluk jsem čekal u schránky.
„Brzy už přijdou.“
Den co den jsem tam čekal.
Ale nikdy nic nepřišlo.
Ale byl jsem ještě kluk a život šel dál.
A máma mezitím drhla podlahy.
Jako teenager jsem z toho byl dost nešťastnej.
Ale musel jsem se přes to přenést.
Prý to všechno chystáte na poslední chvíli.
- To spíš oni. - Aha.
Já jsem tady už od jedenácti.
- Stihl jsem si tohle všechno připravit. - Bože.
- Hele! - Takže…
Co to je? Všechny zápasy v lize?
Jo, všechny zápasy za den.
Od expertů v branži jsem slyšel, že v pořadu…
Vy jste prý dort i třešnička na něm
a ostatní jsou svíčky, které se vám nějak nedaří zapálit.
- No… - To jsem slyšel. Já bych to neřekl.
Slyšel jsem jeden výstižný popis.
Že je jako táta vezu na výlet a mám je na zadním sedadle.
„Zkuste jenom ceknout a pojedeme domů!“
Proč jste to nenatočili?
- Určitě jste to někomu navrhl. - Lituju, že jsem to zmínil.
Strávil jsem s Chuckem skoro dva dny.
- A… - To mě mrzí.
Má v sobě takový šarm.
- Nezdá se mi to? - Ne, s lidmi to umí.
Když ho vidíte venku,
všichni se kolem něj schází a on se jim věnuje.
Povězte mi, jaké má přednosti a slabiny.
Mluví otevřeně a nedrží se zpátky, stejně jako když hrával.
Dal se nekonečně citovat a platí to doteď.
Když se ze sportovců stanou komentátoři,
jakmile začne přenos, často se stáhnou do sebe. On ale ne.
Na rovinu vám poví, co potřebuje.
Vlastně vám sám od sebe prozradí věci, co byste ani vědět nechtěl.
Třeba…
Třeba?
No…
Nenosí spodní prádlo.
- On nenosí spodní prádlo? - Ne, prý ho kdysi spálil.
Nikdy nepoužil bankomat.
Vrátíme se ke spodkům. Bankomat jsem taky nikdy nepoužil.
- Ale spodky na sobě mám. - To já taky.
Co ostatní? Spodky? Přihlaste se.
Je přehnaná otevřenost slabina?
- Ne, nás to baví. - Aha.
Takže on podle vás vlastně žádnou slabinu nemá.
- Za 20 let jsem žádnou neviděl. - To je něco.
Leda byste jako slabinu bral koblihy.
Chci se vrátit do chvíle, kdy jste se trápil v hotelu.
Nevím, jestli to bylo na střední, na vysoké
nebo když jste začínal hrát za Filadelfii.
Ale Moses Malone
ve vašem životě hrál důležitou roli.
Moji kariéru ovlivnil ze všech nejvíc.
V draftu jsem byl pátý,
ale vůbec mě nenechali hrát.
A Moses náhodou bydlel ve stejné budově.
Zeptal jsem se ho, jestli se můžu stavit.
A on: „Jasně, mladej.“ Tak jsem šel nahoru.
„Proč mě nenechají hrát?“
Povídá: „No, mladej,
jsi línej a tlustej.“
Já na to: „Jak to myslíš?“
A on: „Co na tom nechápeš?“
Povídá: „Máš velkej talent,
ale nejsi ve formě. Vážíš 134 kilo.“
Vy jste měl při hře přes 130 kilo?
- Jo, zpočátku. - Jo.
Problém spočíval v tom,
že mi to na vysoké procházelo.
Ale v NBA hrajete proti naprosté špičce.
Povídá: „Jestli chceš, pomůžu ti zhubnout.“
A já, že dobře.
Scházeli jsme se před a po tréninku. Zhubl jsem na 132.
Prý ať shodím ještě pět. Zhubl jsem na 127.
Pomalu mě pouštěli do hry.
Povídá: „A teď 122.“
Pak 118.
Nakonec se to ustálilo na 113.
Vážil jsem i 109, ale neměl jsem sílu ani energii.
Řekl mi, že 113 je moje váha.
A pak už to znáte.
Můj vděk má i Dr. J, Andrew Toney, Maurice Cheeks a Bobby Jones.
Naučili mě se oblékat. Naučili mě šetřit peníze.
Ale vždycky všem říkám, že nejdůležitější byl Moses.
Kdyby mi neřekl, že jsem línej a tlustej… Však víte.
Ptali se mě: „Jak jsi na to zareagoval?“
A já: „Jako každej chlap. Šel jsem se dolů vybrečet.“
Hraje teď v NBA víc hvězd než za vašich časů,
nebo je to asi nastejno?
Asi jich je míň.
Skvělých hráčů je teď míň.
Nerozvíjí se na vysoké, jak by měli.
Z vysoké teď můžete odejít už po roce. My jsme tam museli zůstat tři, čtyři roky.
Nikdo tady by asi…
Netuším, čím se živí, ale kdybyste se jich zeptal,
jak by si v práci vedli už po půl roce na vysoké,
asi by neuspěli nebo podali horší výkon.
Tři nebo čtyři roky na vysoké přináší obrovskou výhodu.
- V mnoha směrech dospějí. - Jo.
Duševně i fyzicky.
Nevím, jestli se ještě můžeme vrátit do starých kolejí.
Kluci už budou na vysokou chodit jen jeden rok.
Není to podle mě nejšťastnější.
To ne, ale už mě unavovalo sledovat,
jak univerzitní sportovci ve všech disciplínách
schytávají jednu ránu za druhou
a nakonec po vysoké živoří.
V tom odvětví se točí miliardy, ale končí v jiných kapsách.
Jo, hojně se o tom teď diskutuje.
Jsem moc rád, že si hráči něco vydělají.
Ale nevím, jestli je současný systém zrovna ideální.
Platit pár klukům v týmu tři, čtyři, pět milionů dolarů…
Většina univerzit si to nemůže dovolit.
Ty nejsilnější ale nastřádají spoustu peněz.
Ball State hráče bůhvíjak platit nebude.
Hned jsme zpátky.
Chci podotknout ještě jednu věc. Pořád odbočuju jinam.
Zmínil jste WNBA. Nejlépe placená basketbalistka v lize
dostává 230 000, 240 000 dolarů ročně.
A Steph Curry si myslím v Golden State ročně vydělá přes 50 milionů.
- Jo. - Je to…
Teď to ale nejspíš nevyřešíme.
Asi to teď nevyřešíme,
ale musíme hráčkám v WNBA platit víc.
Zajímavé na tom je… Ptal jste se na to.
Jo.
Bude dost zajímavé sledovat…
Nejlepší hráčkou v zemi je momentálně Caitlin Clark.
Je ohromná.
V draftu bude první.
Vybírat si vlastně bude váš tým v Indianě.
- Fever? - Fever.
Jo, jestli už jste navštívili Indianu,
odjeli jste domů s horečkou.
Má před sebou dost zajímavou volbu.
Fever si vybere jako první a vezme si ji, protože je ze všech nejlepší.
Ale jak jste právě říkal,
nejlépe placené hráčky v WNBA dostávají 200 000 dolarů.
Na vysoké si nejspíš vydělá tři až pět milionů.
No…
To bych zůstal na vysoké.
Ale vážně.
Bude se muset rozhodnout. Řekne:
„Nechci urazit nikoho v Indianě,
ale nemůžu se za 200 000 vzdát tří až pěti milionů, co mám na vysoké.“
Vždyť to nedává smysl.
Neunaví vás 18 jamek? Hrajete, než jdete do práce?
Ne, obvykle ne.
Ale hraju skoro vždycky, když mám volno.
Tady to stačí, Chucku?
- Jo, může být. - Dobrá.
- Najde se pro mě patr? - Jeden tam je.
Máte hned dva! Zjevně se vyznáte.
Nikdy jsem totiž nepřišel na to, jestli jsem levák, nebo pravák.
To asi máte vědět.
V baseballu to totiž pálkou umím na obě strany.
Takovej jste machr?
Aby ne.
- Skvělá rána. Koukejte na to. - Možná to vyjde.
Možná to vyjde.
- Chucky! - To se vám povedlo.
Hezky.
Teď to možná vyjde.
- Trefil byste se, že? - Dost možná.
Jako bychom hráli pétanque.
Hodně lidí chtělo,
abych se vás zeptal na váš golfový švih.
Cukal jsem se z nervů.
- Kvůli trémě? - Neustál jsem…
Býval jsem hrozně nervózní,
ale všechno to změnil nový učitel.
Lidi po celé zemi si na to otevírají kliniky.
Z golfu ještě nervózní budu.
- A teď prosím buďte zticha. - Jasně.
Už mám těch vašich žvástů dost.
Zatoč, ty zmetku!
Ježiši.
Sakryš. Tak už to sfoukněte.
Jde se na to.
- Je to… - Zatím je to vyrovnaný.
- Dobře. - Teď už ne.
NBA mi dala všechno, co mám. Už jen proto basketbal miluju.
Mám pocit, že byste jako kluk z Leedsu našel úspěch,
ať už byste se věnoval čemukoliv.
Ale nedopadlo by to takhle.
- To nevíte. - Ne. Já totiž…
Vím, co jsem měl za známky.
Na známkách přece nesejde. Sám jsem měl trojky.
Ale máte talent.
Moderování vám vydrželo tak dlouho, protože svou práci skvěle umíte.
Věřím, že byste v životě každopádně zazářil.
Ale kdybyste dělal instalatéra, asi bychom tady spolu nestáli.
Byl bych nejlepší…
Co to sakra je?
Na hřišti straší. Utíkejte!
Jako dítě jste nepůsobil jako rozený sportovec, že?
Je to fakt zajímavý.
Máma si ze mě pořád utahovala.
Po narození jsem málem umřel na anémii.
Museli mi dát krevní infuzi. Jak se tomu říká?
- Transfuze. - To bude ono. Je to i drink.
V rodině jsem vysoký jenom já.
Máma ráda vtipkovala: „Nevím, co ti dali za krev.
Ale díky bohu za to, že jsi vysokej.
Dobře si tím vyděláváš.“
Byl jste první černošské dítě, co se v té nemocnici narodilo.
- Ano. - Mělo to velkou váhu?
Co to pro vás teď znamená? Nic? Hodně?
Jedním z důvodů, proč je pro mě otázka rasy tak zásadní
a proč neustále bojuju proti rasismu…
Rád o tom mluvím.
Chci, aby za sebe všichni převzali odpovědnost.
Dotklo se mě, když jste prohlásila,
že v Americe žádný rasismus není.
Nedávno jsme s Gayle v našem pořadu mluvili o Nikki Haley.
Tvrdila, že rasismus v Americe nikdy neexistoval.
Já na to: „Skvěle to vystihla.“
Když pomineme otroctví,
segregaci…
- Zákony Jima Crowa. - Ano.
Má pravdu. Černoši se měli skvěle.
- A samozřejmě… - Teda…
A hodně mě to trápilo,
protože teď vidíme hodně antisemitismu.
V posledních letech zaznívala nenávist k Asiatům.
Ale slova něco znamenají.
Když jsem se v Alabamě narodil,
ve stejném roce spáchali bombový útok na kostel v Birminghamu.
Pak přišel masakr v Selmě.
Patřil jsem navíc k prvním třem černošským studentům na škole.
Babička mi řekla:
„Až vyrosteš a všechno to pochopíš,
musíš se o tom dál učit, nezapomínat a neustále o tom mluvit.“
Prý: „Musíš si něco přečíst o jednom pánovi.“
„O kom?“ „O Martinu Lutheru Kingovi.“ A já: „Co je zač?“
A ona: „Vidíš? Musíš víc číst. Potřebuješ to všechno vědět.
Jednou se ti bude žít úplně jinak, než se žilo nám.
Ale nesmíš zapomínat na svoje kořeny.
Záleží na tom.“
Když jste z Alabamy, musíte to znát.
Změnil se váš náhled na svět,
když to srovnáte s dětstvím v Alabamě?
K černošským celebritám a bohatým se nechovají jako k obyčejným černochům.
Tím nemyslím, že by ti obyčejní nebyli důležití.
Nechci pak u televize poslouchat,
co jsem řekl a co jsem tím myslel.
Vím sakra, co jsem řekl a co jsem tím myslel.
Můžu se z toho zbláznit.
Myslím, že je hodně důležité mluvit o tom,
že se ke mně nechovají jako k běžným černochům.
Platí to pro všechny slavné a bohaté.
Amerika…
vždycky řešila otázku rasy.
Zlepšilo se to? Nepochybně.
Ale rád mluvím o ekonomické diskriminaci.
Chudí běloši a chudí černoši jsou vlastně na jedné lodi.
Narodíte se v mizerné čtvrti
a nastoupíte na podřadnou školu.
Přirovnávám to k baseballu.
Jistě se najdou i výjimky.
Ale když půjdou na pálku a dostanou místo tří pokusů jen jeden,
většina z nich pohoří.
Chudí černoši i běloši si zaslouží šanci na úspěch.
Dokud se na to nezaměříme,
nebudeme jako země sjednocení tak, jak si zasloužíme.
Jste…
Například se blíží volby a často slýchám,
jak jsou důležité, protože nám hrozí zánik demokracie.
A možná skutečně hrozí.
Na druhou stranu nás k možnému zániku demokracie přivedla právě demokracie.
- Jo. - Je vám z toho úzko?
Nezdáte se mi jako někdo, kdo by se moc strachoval.
Ale s tím, co máme před sebou…
Hluboce mě znepokojuje naše politická situace.
Chci slyšet jména.
- Všichni politici. - Dobře.
Kdybych si náhodně vybral někoho z publika
a rozumně jsme se pobavili, alespoň na něčem bychom se shodli.
Aby bylo jasno, obě strany jsou nanic.
- Obě jsou nanic. - Jsou nanic.
Budiž.
Hádají se jako malí.
„Ty něco chceš? Tak já budu proti, protože chci.“
Tak to na světě přece být nemá.
Naděje se nikdy nevzdám,
protože bez naděje propadnete pesimismu.
Vidíte to nadějně i teď, když ani ne za rok máme volby?
Se dvěma osmdesátníky.
Sám už k tomu mám blízko,
takže to říct můžu. Ale vidíte to nadějně?
Ne, nechci ani jednoho z nich.
Neměl byste na kandidátce radši někoho mladšího?
To rozhodně.
Myslím, že prezident Biden byl vždycky dobrý člověk.
Sloužil vlasti. Ale už je moc starý.
Zato prezident Trump…
Tak by se prezident chovat neměl.
- Promiňte, ale jasně! - Jo.
O tom žádná!
Ale…
Vždyť je prezident Spojených států.
Ať už s jeho politikou souhlasím, nebo ne,
reprezentuje naši…
Má se chovat určitým způsobem.
Řekněme, že vyhraje.
Dělal byste si starosti?
Dělalo by mi starosti,
že se čtyři roky jenom bude mstít nepřátelům.
To nikomu nepomůže platit účty…
Bojíte se zániku demokracie?
Ne, nikdy jsem… Ne, to…
Ne.
V demokracii si každý volí, koho chce.
- Jasně. - Tak to funguje.
Miliony pro něj hlasovaly. V tom spočívá krása…
Přesně tak. Taková je demokracie.
Ale když mluví o tom, že skoncuje se svobodnými volbami…
Zastrašování se mi nelíbí.
Já z toho totiž strach mám.
- Ale to je na jindy. - Strach mám. Mám obavy.
Dobrých lidí ale máme mnohem víc než těch špatných.
To naprosto souhlasím.
Ať už jste jakýkoliv,
snažte se být sám sebou
a slušně si jděte za svým cílem.
Jestli jste hulvát na kterékoliv straně, zapracujte na sobě a dejte se do kupy.
- Jo. - Že?
Souhlas. Ale bavit se o tom, kdo je, nebo není zloduch,
je prostě na houby.
Máme se starat o to, aby všichni měli dobrou práci,
děti byly v bezpečí a na dobré škole.
To většině podle mě stačí.
Co myslíte tím, že je to na houby?
- Ale je to… - Řekněte to!
Rád vystupuju v pořadech, kde můžu nadávat.
Když můžu říct „na hovno“.
- A je to! - Vážně.
Zmínil jste rasismus, antisemitismus
i předsudky vůči Asiatům.
Zdá se, že…
Dá se říct, že jsme společně pracovali na tom,
abychom podpořili rovnost všech.
Zajímá mě, jestli s tím bude konec.
Zaprvé se to mělo začít řešit dřív.
- Přesně tak. - Hoří nám tady teď problém.
Měli jsme ho řešit už dávno a dát jasně najevo,
že kdo spáchá zločin z nenávisti, bude tvrdě pykat.
Ale lidi se neostýchají chovat rasisticky.
Řeknu to takhle. Říkám to pořád.
Když je někdo rasista,
je to kretén.
Nejsem ničí vzor.
Sice umím smečovat…
ale děti vám nevychovám.
Kdysi před lety jste Nike navrhl reklamní kampaň o tom,
že nejste ničí vzor.
Myšlenka spočívala v tom, že i když hrajete basketbal
a vyděláváte spoustu peněz, nejste vzor.
Byla to efektivní kampaň, protože rozproudila debatu.
Ale pravdou zůstává, že protože jste to vy,
ať už tu odpovědnost přijímáte, nebo ne, vzorem budete.
Vnímáte to teď už jinak?
Ne. Sám jste to totiž vystihl. Rozproudila debatu.
Spousta hráčů NBA a dalších sportovců mívá přednášky na školách.
V zemi samozřejmě máme až moc segregovaných škol.
Ale všiml jsem si,
že na převážně bělošských školách…
Vždycky se ptám: „Kolik z vás se chce živit sportem?“
Přihlásilo se jenom pět procent.
„Čím chceš být?“ „Chci být doktor.“
Chtěli být právníci, inženýři, učitelé, hasiči, policisté…
Ale když jsem navštívil převážně černošskou školu
a zeptal se, kdo chce být sportovec,
přihlásilo se jich 95 %.
Když jsem navštívil 30 nebo 40 škol,
říkal jsem si: „Černošským dětem vymyli mozek.
Myslí, že k úspěchu vede jedině sport.
Chci natočit reklamu, aby se o tom začalo mluvit.“
Chtěl jsem, aby děti věděly, že můžou být doktoři a právníci.
Že můžou být inženýři, učitelé a hasiči.
Kolik vám bylo? Byl jste ještě kluk, že?
- Asi 26, 27. - Jo.
Ale uznání si zaslouží i Nike.
Z Nike mi o rok později zavolali s tím, že se mýlili.
Že 95 % všech dopisů vyznělo pozitivně.
Po celé zemi za mnou chodili rodiče.
Děkovali mi, že jsem tu reklamu natočil.
Dodnes jsem na ni moc pyšný.
Mluvíte hodně o obraně.
Chucku!
Ale moc defenzivně jsem nehrál.
Obránce potřebujeme i v golfu.
Ne.
Kdyby po vás někdo šel, hrálo by se úplně jinak.
Už tak je dost těžké hrát sám.
Berte to jako extrémní sport.
Chystáte odpal
a někdo po vás jde.
Když se napřahuju holí, asi by tam nikdo stát neměl.
Měl by vycpávky. S tím si hlavu nedělejte.
- Hrál jste už na Pebble Beach? - Ano.
Předvčerejškem, než jsme přijeli… Věděl jsem, že budeme hrát.
Na Spyglass jsem nastřílel 64.
- To teda ne. - Já že lžu?
Spíš si trochu vymýšlíte.
- Na 64… - Znáte Garyho? Zavolejte mu.
To jste si teď Garyho vymyslel?
Jak se mají vnoučata?
Ze všeho, co se mi v životě děje,
je nejkrásnější být dědou Henryho a Charlie.
Vlastně to platilo před čtvrt rokem.
Pak se naučil chodit.
A zavládl chaos.
Byl k sežrání. Jenom mi ležel na ruce.
V jedné ruce pivo, ve druhé vnuk.
Každých 15 vteřin jsem mu dával pusu.
Ale před půl rokem se naučil chodit a běhat.
A teď si ani za nic nedá pokoj.
Den plánuju podle toho, kdy si dám šlofíka.
Když stárnete, potřebujete ho ve dvou případech.
Vždycky si musíte zdřímnout po jídle.
A kdykoliv něco delší dobu hrajete, potřebujete dalšího šlofíka.
- Kolik vám je, Chucku? - 20. února mi bude 61.
- Ježiši. - Je to…
Je zajímavý, jak člověk stárne.
Jo. Děkuju.
Je to zvláštní. Viděl jsem se s Dr. J.
Šli jsme na panáka. Povídá:
„Pamatuješ, jak tě bavilo, že je mi 35?“
Do NBA se dostanete v 19 nebo 20.
Říkali jsme mu „strejdo“, „dědo“…
Prý: „A teď ti je 60.“
Už to není taková zábava jako dřív.
- Skončil na dálnici. - To se nepovedlo.
To se nepovedlo.
Teplota stoupá.
To se nepovedlo.
Zas mi to nevyšlo.
Ty jo!
Probereme Pacers, kteří to dotáhnou až do finále a zvítězí.
- O finále jsem nic neříkal. - Říkám to já.
- To bych… - Ne.
- Zase jsou ve formě a hrají skvěle. - O fous teď prohráli.
Říkal jste, že je LeBron až moc starej.
On starej je.
- Ne, říkal jste, že je až moc starej. - LeBron je moc starej.
To jo. S tím souhlasím.
Jde se na to.
Ježiši.
Pardon! Promiňte!
- Ale povedlo se mi to, že? - Ne.
Ne, samotná rána.
- Ne, byla… - Pardon!
Střelil to tam Chuck!
- Hezky, Chucku! - Jo.
Už letí další.
- Natočte líc nahoru. - Vy si natočte líc.
- Natočte ho. - Už jsem ho natočil!
S tím, jak ji držíte, to dopadne takhle.
Takhle to má vypadat.
Tak. Stačí ho natočit nahoru.
Jo, pořádně jsem ho natočil.
Jo.
Ježiš!
Vzdal jste se nároku na odškodné?
Váš tým nikdy ligový titul nevyhrál.
Nevadí vám to? Vím, že je to hloupá otázka.
Tehdy vám to určitě zlomilo srdce.
- I jako nejužitečnější hráč, což je… - Je to zajímavá otázka.
Odpovídám, že mě zklamalo, že jsem nikdy nevyhrál.
Ale zaprvé je to kolektivní sport.
Moc nevím…
Jestli chcete, abych se zlobil, tak se nedočkáte.
Dobře vím, že se mi žije skvěle.
Pěkně mi to všechno vyšlo.
Kdybych měl něco říct, než natáhnu bačkory…
„Hele,
bylo to něco. Byla to jízda.“
Jsem totiž…
V dvoutisícovém městečku jsem přemýšlel:
„Co mě asi čeká?“
Pak přišly další a další šance.
„Měl jsem štěstí. Získal jsem stipendium na vysokou.“
Pak jsem začal hrát v NBA.
„Nemám ponětí, jak to dopadne.“
- Pak přišel úspěch. - A síň slávy.
Ano, věnoval jsem se tomu 16 let. Říkal jsem si: „Co bude dál?“
A pak jsem jako gauner začal krást peníze v televizi.
VYSÍLÁME
Máte tady místo?
- Dámy a pánové, přichází legenda. - Čau, děcka.
Jak se vede?
- Můžu si sem sednout? - Jo, je vaše.
Ty jo, to je bezva.
Musím být o něco blíž.
V restauraci mě obvykle posadí na speciální židličku.
A je to.
Nic mi není. To nic.
- Nebojte. - Čtyři, tři, dva…
Dnes nás v Inside poctil návštěvou David Letterman.
Je radost tady být.
Narodil jste se v Indianapolis.
Vyrůstal jste jako všichni v Indianě s basketbalovým košem na zahradě?
- Hrál jste pořád? - Ano, přesně tak.
Obávám se, že po letech si legendární věhlas přisvojil někdo jiný.
Myslím tím svoje dobré přátele, Indiana Pacers.
Podle Chucka mimochodem oslaví vítězství.
Pane Lettermane, takhle si žijete v důchodu?
Tohle… Jako vážně?
Zaprvé jsem vyšel z domu, což je super.
A strašně rád vystupuju v televizi.
Je to zlatý hřeb, kamaráde.
Naši tradici asi znáte. Když Chuck oznámí svou sázku na jistotu…
Slyšel jsem o tom. Už se těším.
Shazujeme na něj všechno možné.
Dneska možná kladiva.
Počkat. Musíš něco předpovědět.
Umíte výborně komunikovat.
Vážně je to talent, takže vám bylo dáno nadvakrát.
Ale prohlásil jste, že v sedmdesáti už nejspíš v televizi nebudete.
Tomu nevěřím.
Myslím, že vám to jde samo od sebe
nejen ve světě basketbalu a sportu,
ale i u jiných témat, jak jsem viděl na vlastní oči.
Povězte mi, jestli v sedmdesáti už vážně nechcete pracovat.
To teda doufám, že ne.
Proč to říkáte?
Kde jinak chcete s někým mluvit?
- Asi kdekoliv. - Ne, totiž…
Když za mnou někdo přijde, občas slýchám,
že jsem nejpřívětivější hvězda ze všech.
Já na to: „Hele…
Když si někdo najde čas, aby za mnou přišel, pozdravím se s ním.“
Neřeknu, že jsem moc důležitej.
Víte proč? Protože jsem hrál basketbal.
Nejsem učitel.
Nejsem hasič.
Nejsem policista.
Nesloužím v ozbrojených silách.
To jsou zásadní povolání.
My žádnou pořádnou práci nemáme!
Platí nás až moc za málo práce.
Obrovsky nám přálo štěstí.
Jen to zvažte.
I když prohrajeme, žije se nám dobře.
Tak či tak nám zaplatí
a vrátíme se do krásného domu.
Je to pro nás výhra na celé čáře.
Rád někomu ve městě udělám radost a zvednu náladu.
Když to začnete brát moc vážně,
musíte se nad sebou zamyslet.
Jenom vám chci za všechno poděkovat.
Štědře, přátelsky a zábavně jste si se mnou popovídal. Vážím si toho.
Děkuju. Zapracujete na technice? Za půl roku přijďte.
Zítra vám zavolám.
Půjde o peníze, kamaráde.
Mimochodem chci vrátit zálohu na vozík.
Máte ji mít.
Nashle.
- Nashle. Děkuju! - Díky.
Víte, co jsem chtěl poradit mladým, co se chtějí v golfu posunout dál?
Chuck vám to potvrdí.
V golfu se odpalem machruje…
- Patováním rejžuje. - A patováním rejžuje.
A co si počnete v bunkru? Vyhnete se mu?
Co se rýmuje s bunkrem?
Už dost, Chucku.
Překlad titulků: Hana Mišove