Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
IUBIRE MAI PRESUS DE URĂ
M-am întors aici, unde a început totul,
pentru că azi filmez ultimul meu program special de comedie Netflix.
Exact.
Iar la sfârșit... America va trebui să mă aștepte din nou.
Sunt prea bun.
Dacă ești negru și ești prea bun pe scenă, nu-i lucru curat.
Mai bine rupi ușa cazinoului cât ești sus, cât ești încă în avantaj.
Dacă nu-ți vezi de drum, pățești ca Kevin Hart.
Știți cum e.
Dacă pe el l-au prins cu chiloții în vine...
nici eu nu mai am mult.
Dar știți de ce mă bate uneori gândul să mă las de comedie?
Nu vreau să pară că mă laud,
dar mă tot bate gândul să mă las pentru că sunt mult prea bun la asta.
Sunt beton, frate! Și nici măcar nu exagerez.
Nu mai e palpitant.
De câte ori mă pregătesc să ies pe scenă, sunt sigur că o să iasă bine.
Și chiar iese bine!
Scriu niște glume atât de reușite! Și nici măcar nu exagerez!
Îmi scriu glumele de la coadă la cap.
Scriu poanta fără să mă gândesc la un scheci anume.
Scriu poanta pe un petic de hârtie pe care îl arunc în bol.
Am acasă un bol plin cu poante.
Din când în când, scutur bolul, bag mâna, trag un bilețel
și văd ce iese.
Și pentru azi am tras un bilețel.
Nu e o poantă prea ușoară.
- Sunteți pregătiți? - Da!
Fiți atenți! Poanta e așa:
„...și i-am tras un șut în pizdă.”
N-am terminat încă gluma.
Dar indiferent cum ar începe, la sfârșit, dintr-un motiv sau altul,
o să-i trag cuiva un șut în pizdă și o să murim de râs.
Știți care e partea mai ciudată? Toată viața am avut acest talent.
Nu țin minte să nu-l fi avut.
Îmi aduc aminte că eram mic, cred că aveam vreo opt ani,
și locuiam în Silver Spring.
Da. Da.
Mi se întâmplă destul de des, multă lume crede că sunt din capitală.
Nu sunt.
Dar n-am zis niciodată nimic.
Am vrut să fiu primit în cultura străzii.
Sincer să fiu, chiar am mers pe burtă.
Mai stau la masă cu Nas sau cu alți rapperi,
iar ăștia povestesc despre viața în cartierele sociale.
„Era viață grea, frate...” Iar eu zic: „Da, frate, să mor io!”
Dar eu habar n-am!
N-am de unde să știu.
Ai mei o duceau suficient de bine cât să fiu sărac printre albi.
Sincer, auzindu-i pe Nas și pe ceilalți, mă rodea pizma, să mor io.
Suna foarte mișto.
În cartierele sociale, toți erau săraci. Așa era!
Dar, dacă erai sărac în Silver Spring, parcă numai tu erai sărac, frate!
Nas habar n-are cum e...
să dormi pentru prima oară la prietenul tău alb.
Te întorci duminică acasă și le zici alor tăi:
„Ați face bine să puneți osul la treabă.
Acasă la Timmy, toate merg ca unse.”
Mai știți cum a fost prima oară?
Te duci în miezul iernii la prietenul tău alb
și vezi cum stau toți la masă, fără șube pe ei.
Timmy a fost unul dintre primii mei prieteni albi.
Era băiat bun. S-a mutat în Silver Spring tocmai din Utah.
Cred că familia lui avea legătură cu biserica aia mormonă de acolo.
Mă jucam des cu el.
Într-o zi, când eram la el, m-a întrebat dacă nu rămân la cină.
I-am zis că nu pot, oricât mi-ar plăcea,
că mă omoară mama dacă nu sunt în casă înainte să se întunece.
Era o minciună.
Mama avea mai multe slujbe. N-o mai văzusem de trei-patru zile.
Dar l-am mințit pe Timmy pentru că, după mintea mea de atunci,
albii nu făceau mâncare gustoasă.
Preferam să mă duc acasă și să-mi prăjesc parizer.
Dar mi-a întors-o în mod neașteptat.
”Păcat că nu poți să rămâi, Dave!
Mama a folosit umplutură Stove Top.”
Am rămas cu gura căscată. Stove Top?
Stai așa, frate, lasă-mă să dau un telefon!
Văzusem reclama de multe ori,
visam să pun mâna pe niște umplutură Stove Top.
În sfârșit, găsisem un om care avea Stove Top în casă!
Nu puteam rata ocazia. M-am prefăcut că o sun pe mama.
M-am întors la el și i-am zis: ”Timmy, n-o să-ți vină să crezi!
Vești bune! Mă lasă mama să rămân.”
„Fantastic!”, a zis el.
”Hai să mă ajuți să punem masa, iar pe urmă spunem rugăciunea.”
Nu mă interesa pe mine să-i pun masa
și nici să spun rugăciuni mormone.
Mie îmi curgeau balele după umplutură.
Așa că i-am zis că îl ajut cu plăcere după ce mă spăl pe mâini.
Planul era simplu.
Să mă spăl așa de încet, încât, până terminam eu,
masa era pusă, rugăciunea era spusă
și nu ne mai rămânea decât să mâncăm.
M-am dus la baie.
M-am spălat încet de tot.
Cred că am stat zece minute acolo.
Când, deodată, mă trezesc cu una dintre mamele lui la ușă.
Zice: „Bună! David, nu-i așa?”
Zic: „Da, doamnă.”
„Mi-a zis Timmy că vrei să rămâi la cină.”
Zic: „Sper că nu vă deranjează.”
Zice: „Nu, deloc, ne-am bucura să rămâi, dar nu știam că vom avea oaspeți.
Și mă tem...
că nu avem suficientă umplutură...
pentru toți.”
Așa că i-am tras un șut în pizdă.
Doamnelor și domnilor...
V-am zis că sunt beton, frate!
V-am zis că o spun la sfârșit, dar tot nu vă așteptați.
De-aia câștig așa de bine.
Doamne!
Dar mai am un motiv important pentru care m-aș opri din comedie.
E exact așa cum s-a bănuit.
E vorba despre public. Nu despre voi.
Mă refer la scena mare.
E greu să amuzi o țară atât de susceptibilă.
Au devenit toți atât de sensibili, de zici că e o țară de negri!
Orice ai spune, superi pe cineva.
Îmi aduc aminte când am început. Pe atunci făceam Chappelle's Show.
Pe vremea aceea...
Aveam serialul, iar în weekend aveam concerte.
La un concert, în primul rând, stăteau doi soți. Foarte frumoși!
Soția era vizibil asiatică.
Se vedea pe chipul ei.
Soțul...
Individul era dubios, ca să zic așa.
Nu puteam să mă prind de unde e.
Un ins cu ten măsliniu, cu păr frumos...
Putea fi din Bangladesh, din Mexic, de oriunde. N-ai cum să-ți dai seama!
Un singur lucru era cert la acest individ.
Nevastă-sa era o scorpie.
Și asta se vedea pe chipul ei. Omul râdea și se simțea bine,
iar ea se uita urât la mine, la un spectacol de comedie.
Nu înțelegeam.
M-am prins la un moment dat că era gravidă,
iar eu fumam pe scenă.
M-am gândit că de-aia era furioasă.
Voiam să sting țigara,
când a început să se prefacă a tuși, cum fac nefumătorii.
Așa că am fumat mai departe. M-am gândit că nu pățește copilul nimic.
Am încercat să destind atmosfera. Am întrebat-o doar: „De unde sunteți?”
Am văzut că îmi sare la gât.
M-a privit de sus și mi-a răspuns: „Sunt din California.
Dacă te interesează etnia mea, sunt chinezoaică.”
Soțul ei era foarte relaxat. „Eu sunt mexican, frate!”
I-am zis că regret dacă am jignit-o și că formează un cuplu tare frumos.
„Doamnă, sunt sigur că veți da naștere celui mai harnic copil din lume.”
Nu e o glumă proastă.
S-a supărat cumplit.
S-a ridicat imediat să plece.
Dar nu putea pleca așa, fără a mă pune la punct.
„N-o să mai cumpăr niciodată DVD-urile tale de rahat, Dave Chappelle!”
„Doamnă, cu tot respectul”, i-am zis,
„chinezii nu cumpără DVD-uri.”
Publicul a înnebunit. Râdeam toți în hohote.
Mi-a ieșit complet din cap.
Trei zile mai târziu, doamna îi scrie organizatorului
și îi spune să nu mă mai angajeze, pentru că sunt „rasist”.
Citez: „E nepăsător vizavi de natura căsniciei mele interrasiale.”
Pe bune, femeie? Așa am fost?
Dacă s-ar fi interesat puțin,
ar fi aflat că și eu am o căsnicie interrasială.
Exact!
Soția mea e și ea asiatică.
Surpriză, scârbă! Ne vedem de Ziua Recunoștinței!
Dar soția mea nu e chinezoaică. E filipineză.
Exact.
Iar copiii noștri par portoricani. Poftim!
N-am nimic cu căsniciile interrasiale. Știți ceva? Mama e pe jumătate albă.
Mulți oameni nu știu asta.
Te-a cam luat valul, dar nu-i nimic.
Multă lume nu mă crede, dar e adevărat.
Știu că nu par.
Dar, dacă mi-aș lăsa părul lung,
ați crede că sunteți la concertul lui Katt Williams.
Sunt băiat frumos.
S-a întrecut deja orice măsură.
Nu știu când și cum au devenit toți atât de sensibili.
Știți cine mă urăște cel mai tare? Comunitatea transsexualilor.
Idioții sunt... Nici nu m-am prins cât e de grav.
Idioții sunt foarte ofticați după ultimul episod special Netflix.
E greu. Nu știu ce să fac. Mie îmi sunt simpatici!
Mi-au fost mereu simpatici. N-am avut niciodată nimic cu ei.
Glumesc și eu.
Sincer, eu fac mișto de oricine.
Ca grup, trebuie să recunoască și ei...
E căcător! Îmi pare rău, frate!
Oricine, într-o situație ca a lor, ar trebui să aibă simțul umorului.
De când vin pe lume, se simt altfel decât sunt și e...
E destul de amuzant.
Mă rog, e amuzant când privești din afară.
Ca negresa aia albă care apare mereu la știri.
Rachel Dolezal.
Așa zice mereu. E...
E albă, dar se îmbracă mereu ca o negresă.
Se poartă de parcă ar fi neagră-tăciune.
Mi-am dorit mereu s-o cunosc, ca să pricep și eu.
Vreau să luăm masa în oraș, ca să mă uit în ochii ei...
și să-i spun în față că e cioară.
Ce dracu' bate câmpii? „Mă simt neagră.”
Asta e abureală, cucoană! Nu mai mânca rahat!
E o mare diferență între ea și transsexuali. Pe transsexuali îi cred.
Nici pe ei nu-i înțeleg, dar știu că vorbesc serios.
Își taie pula!
N-am nevoie de altă dovadă.
N-am văzut om să-și arunce pula așa. „Nu-mi trebuie!”
Nu te înțeleg, dar te cred și îți respect decizia, frate!
Dar până unde poate merge Rachel?
Până unde e gata să meargă ca să ne facă să credem
că ea chiar crede că e una dintre noi?
Ești gata să-ți pui casa gaj?
Asta ca să scoți un album care nici n-ar avea succes?
Nici nu și-a schimbat numele.
O cheamă Rachel. Nu pot avea încredere în numele ăsta.
Dacă vrei să te susțin, ți-l schimbi în cel mai negru nume cu putință!
Îți schimbi numele în Draymond Green.
Nu știu niciun nume mai negru ca ăsta.
E ca smoala.
Dacă scrii „Draymond Green” pe pagina Airbnb,
îți blochează automat sistemul.
Oamenii se enervează.
Îi enervează orice spun.
Aveam o reprezentație în Portland, Oregon.
M-am cazat la hotel cu numele „Charles Edward Cheese”.
M-am întors în cameră noaptea târziu.
Am găsit un bilet, o scrisoare pe birou.
La destinatar scria: „domnului Cheese”.
Evident, m-am gândit că e de la vreun prieten apropiat.
Nu e un nume ușor de ghicit.
Dar, când am deschis plicul, am văzut că nu-l cunoșteam deloc.
Era de la un fan.
Nu sunt obișnuit să am fani, dar sunt recunoscător.
Și...
Deși sunt recunoscător pentru admirația lor,
nu citesc aceste scrisori.
Ar fi frumos din partea mea, dar, realistic vorbind,
nu sunt Moș Crăciun, nu am timp de așa ceva.
Am treburile mele, mă relaxez.
Nu citesc urări de la necunoscuți. Dar pe asta am citit-o.
O deschisesem deja. Am citit-o pe toată.
Și știți ceva?
Persoana care a scris scrisoarea chiar mă iubește.
Mi-a scris al dracului de frumos.
Apoi mi-a descris ce a simțit când a fost în sală.
Cât a fost de încântat și cât de mult s-a distrat.
Apoi scria că, atunci când am ajuns la glumele despre transsexuali, a fost...
Citez:
„devastat”.
Se pare că expeditorul era transsexual.
Acum vorbesc serios.
Asta e politica mea, trebuie să înțelegeți,
nu mă simt niciodată vinovat pentru nimic din ce spun aici.
N-aș recunoaște niciodată asta, dacă aș ști că nu rămâne între noi.
Dar scrisoarea asta mi-a lăsat o senzație tare ciudată.
M-a făcut să mă simt prost, dar nu pentru ce am spus.
Mi-a părut rău că am rănit pe cineva.
Sincer, nici nu mai știu cu ce l-am supărat.
Am multe glume cu transsexuali.
Dar cred că...
Probabil că a fost gluma pe care am să v-o spun acum.
Scuze!
Nici nu e o glumă atât de proastă. E o poveste reală. Mă rog, nu chiar...
Din câte am citit în ziar, Caitlyn Jenner se gândea să pozeze nud
pe coperta noului număr Sports Illustrated.
Știu că nu e în acord cu normele morale să spui asta,
dar m-am gândit că, la dracu', lasă c-o zic eu pentru toți.
Ce scârbos!
Uneori, deschid ziarul doar ca să citesc statistici.
Nu știu de ce ai băga o pizdă masculină printre articole sportive.
Nu mi se pare locul potrivit.
Dar n-am spus că e un om rău. Nu sunt supărat pe ea că a făcut asta.
Nici măcar pe Sports Illustrated. Dacă sunt supărat pe cineva...
Probabil că sunt supărat pe mine. Mă înțelegeți?
În adâncul sufletului, știu că nu sunt suficient de puternic...
să nu mă uit la pozele alea.
Nu cred că sunt pregătit să văd ce vrea ea să ne arate.
Caitlyn...
Dacă insiști cu povestea asta...
ori ne arăți tot, ori nu ne mai arăți nimic!
Vreau să arăți tot!
Ca în Hustler! Știi ce înseamnă ca în Hustler?
Înseamnă să-ți deschizi crăpătura...
Sper să-și deschidă crăpătura și să fie o pulicică înăuntru.
Vedeta e în spatele cortinei!
Nu știu cu ce l-am supărat pe om!
Dar vreau să vă spun ceva.
După ce am citit scrisoarea, chiar după ce am închis-o,
am făcut ceva ce mulți negri din America
nu-și permit să facă din criză de bani sau de timp.
M-am gândit la ce simt.
Mi-am pus o întrebare elementară, pe care nu cred că mi-am pus-o vreodată.
Oare scriu toate aceste glume
pentru că am o problemă cu transsexualii?
Iar răspunsul e: „Categoric, nu!”
Drept cine dracu' mă luați?
Nu înțeleg toate alegerile pe care le fac oamenii.
Dar înțeleg că viața e grea
și că alegerile tale nu trebuie să-ți ia dreptul
la o viață demnă, fericită și în siguranță.
Dar, sincer să fiu...
n-am avut niciodată nimic cu transsexualii.
Am avut mereu ceva cu discuțiile despre transsexuali.
N-ar trebui să vorbești despre așa ceva în fața negrilor.
E o insultă!
Se face atâta tam-tam pe seama sentimentelor transsexualilor.
De când îi pasă Americii de sentimentele vreunuia dintre noi?
Și nu pot să-mi scot din minte
că vorbim toți întruna despre transsexuali
numai pentru că bărbații albi vor să se opereze.
Exact!
Am spus-o!
Dacă ar face-o doar femeile, sau negrii, sau mexicanii...
„Oameni buni, noi ne simțim fete!”
Le-ar închide toată lumea gura. „Cui îi pasă? Avem căpșuni de cules!”
Miroase de la o poștă a rasă privilegiată.
V-ați întrebat de ce i-a fost mai ușor lui Bruce Jenner să-și schimbe sexul
decât i-a fost lui Cassius Clay să-și schimbe numele?
Ca să fiu sincer până la capăt...
Zi-le, Dave!
...am o pată atât de mare pe comunitatea transsexualilor
doar pentru că, la un club din L.A.,
am dansat cu unul de-ăsta șase melodii la rând
și habar n-am avut!
Iar când s-a aprins lumina și m-am prins, am început să urlu.
Au început toți să râdă de mine și să-mi facă poze.
„De ce n-ai zis nimic?”, am întrebat.
Iar o voce suavă mi-a răspuns:
„N-am zis nimic, Dave Chappelle,
pentru că m-am simțit minunat.
Nu știam sigur ce o să spui despre asta.”
„Știai foarte clar ce o să spun!”
Mi-a spus: „Plec acasă. Nu vreau să am probleme cu tine.”
„Pleci acasă?”, i-am zis. „Mai sunt doar două melodii.
Am putea...
să stăm până la sfârșit!”
Și am sfârșit împreună la micul dejun.
Maturizați-vă! Asta nu mă face homosexual! Am făcut doar o labă rusească.
Țâțele erau reale ca orice alte țâțe din L.A.
Era două noaptea. M-am frecat de un necunoscut.
E inconștiența tinereții.
Toți mai greșim când suntem tineri.
Nici n-aș numi-o chiar greșeală. A fost o noapte nebună.
Dar acum nu mai fac așa. Sunt bătrân. Am 44 de ani.
Exact.
E prima oară în viața mea când chiar încep să-mi simt vârsta.
Poți să... E greu.
De unde știu că am îmbătrânit? E jenant.
Eram în camera de hotel.
Nu o să vă mint. Mă masturbam.
Și era un chin, la propriu.
Așa mi-am dat seama că am îmbătrânit. M-am lăsat păgubaș fără să clipesc.
Nu-mi mai place să mă uit la scula mea.
E dezgustătoare.
E o sculă bătrânicioasă.
A încărunțit de jur împrejur.
Arată ca Morgan Freeman în anii '90.
Fără puncte.
Scula mea povestește: „Dave m-a scos și a început să mă frece.
M-a tot frecat.
Dar îi lipsea vigoarea din tinerețe.
Știam amândoi că nu avea să iasă nimic din asta.”
Mă uit la copiii mei și îmi văd vârsta.
M-am întors de curând din turneu.
Închipuiți-vă, fusesem plecat săptămâni întregi.
Când m-am întors, nu era nimeni acasă.
Nu s-a gândit nici măcar unul dintre ei că mi-ar plăcea să-i văd când mă întorc.
Știau când mă întorc, dar pur și simplu nu erau acasă.
Povestea asta m-a trezit la realitate.
Atunci când erau mici,
când oprea autocarul în fața casei, săreau pe mine ca nebunii.
„A venit tati! Ura!”
Mă îmbrățișau și mă pupau.
Cu trecerea anilor, au devenit tot mai indiferenți.
„Fraților, a venit omul cu promisiunile!”
Dar o casă goală...
E al dracului de dureros.
M-am dus în camera fiului meu cel mare. L-am strigat. Nu era acasă.
N-am mai făcut asta. Nu știu de ce acum am făcut-o.
I-am scotocit prin lucruri.
Voiam să văd și eu ce om iese din el.
Am găsit niște caiete și le-am răsfoit.
Erau niște poezii superbe.
Erau scrise de mâna lui. Nici nu știam că omul scrie versuri.
M-am uitat prin sertare, l-am deschis pe al doilea
și am dat peste foițe de rulat.
M-am uitat la foițe și mi-am zis:
„Deci de aici i se trage poezia!”
Mi-a rupt inima.
Și eu fumez „iarbă”, dar jeleam inocența fiului meu.
Am plâns puțin...
și i-am luat foițele la mine.
Mi-am rulat niște „iarbă” pe care o ascunsesem de ai mei.
Și m-am făcut zdrențe.
Apoi m-a apucat paranoia.
Așa că i-am pus foițele înapoi,
ca să nu se prindă ce am făcut.
Habar n-are nici acum, o să afle din episodul ăsta.
Da, frate, ți-am găsit foițele!
E foarte crud.
Puștiul are doar 16 ani. Fiți atenți ce mi-a făcut!
Mă sună într-o zi...
Era beznă afară, era unu noaptea. Îmi zice: „Tată, să nu te superi.”
M-am prins că a comis-o grav.
„Ce ai pățit?”, îl întreb. „Nimic”, zice el.
„Nu uita că tu m-ai învățat.
Sunt la un chef, iar tipul care m-a adus cu mașina a băut prea mult.
Vino să ne iei pe mine și pe prietenii mei.”
„Hristoase!”, îi zic. „E unu noaptea! Sunt mangă.”
Dar m-am gândit că mai bine conduc eu decât vreun puști.
Aia e, mi-o asum! Mă duc să iau copilul.
Zic: „Bine, vin să vă iau.
Dă-mi adresa, vin acum.”
Când mi-a dat adresa, am rămas mască.
Zic: „Fiule, n-o să mă crezi...
dar sunt la aceeași petrecere!”
Cresc foarte repede, nu?
Pot să vă întreb ceva? Nu vreau să vă simțiți aiurea.
Nu sunteți obligați să răspundeți. Dacă iese prost, oricum tăiem la montaj.
E aiurea să fiți singurii albi de pe rândul vostru?
Este? Puteți spune sincer.
E aiurea? Vă dă o stare de neliniște?
Banii sau viața! Glumeam.
Omul ăsta e o stâncă. Nici n-a clipit.
Ca mulți oameni de culoare de vârsta mea,
am votat prima oară acum opt ani.
Exact.
L-am văzut pe Obama la TBS și m-am hotărât să-l votez.
Îmi amintesc ziua în care l-am votat. Am votat în Ohio.
Votul meu e important în Ohio.
Rezultatele sunt strânse.
Dar, când am ajuns la secție, toți soldații erau pe front.
Cu atâția negri la coadă, n-am știut că aia e secția de votare.
Credeam că se dă ceva acolo.
Ne-am îmbrățișat,
bătrânii cântau imnuri, ode și alte alea.
Era de zece ori mai rău decât la verdictul lui O.J.!
N-am mai văzut negri mai fericiți!
Opt ani mai târziu, m-am dus din nou la vot.
De data asta, la volanul unui Porsche nou-nouț.
Anii cu Obama au fost roditori pentru mine.
M-am dus devreme la vot.
Când am parcat mașina, m-am prins de un lucru
de care restul țării s-a prins abia după o săptămână.
M-am prins că Donald Trump avea să fie următorul președinte.
În Ohio, spre deosebire de capitală,
poți citi rezultatul votului din parcare.
Toate camioanele și tractoarele alea...
La intrare, mă aștepta o coadă lungă, lungă...
de albi cu pământ sub unghii.
Da, doamnelor și domnilor, erau albii săraci.
Credeți-mă că n-am avut niciodată nicio problemă cu albii.
Dar, mărturisesc,
albii săraci nu sunt preferații mei.
Avem probleme mari din cauza lor.
N-am mai văzut niciodată atâția la un loc.
I-am privit drept în fețele lor murdare.
Spre surprinderea mea...
știți ce nu am văzut?
Nu am văzut nici măcar un chip deplorabil.
Am văzut chipuri furioase și chipuri hotărâte,
dar păreau oameni cumsecade.
Serios! Credeți-mă, nu vă mint și nu vreau să mă dau mare,
dar mi-a fost milă de ei.
Știu cum e.
Știu că albii bogați îi tratează pe albii săraci ca pe niște gunoaie.
Și știu asta pentru că am câștigat atât de mulți bani anul trecut,
încât am aflat-o la o petrecere chiar din gura albilor bogați.
Iar eu nu sunt așa.
Am stat cu ei la coadă, cum se cade să facă orice american într-o democrație.
Nu se bagă nimeni în față.
Și i-am ascultat.
I-am ascultat vorbind. Ziceau ce zice orice alb sărac naiv.
„Donald Trump o să se ducă la Washington și o să lupte pentru noi toți.”
Stăteam acolo și îmi spuneam în sinea mea: „Tâmpiților!
Voi sunteți săraci.
El luptă pentru mine.”
S-au uitat la mine și au ghicit imediat cu cine votez,
așa cum am ghicit și eu cu cine votau ei.
Dar știți ce aveam toți în comun?
Nici unul dintre noi, nici măcar unul
nu părea mulțumit de omul pe care avea să pună ștampila.
Ne făceam doar datoria.
Da, am votat-o pe Hillary Clinton. Evident!
Am votat-o pentru că mi-a plăcut ce a spus
mult mai mult decât mi-a plăcut ce a spus el.
Sincer, la un moment dat,
parcă îl vedeam pe Darth Vader ținând discursul cu „Am un vis”.
E a dracu' rău!
Îl secerase deja pe Bernie Sanders de nu s-a văzut.
N-a fost ușor să votez așa ceva.
Dar era cel mai mic rău.
Știu că ați votat-o, domnișoară. Îmi pare rău.
Nu mi-a părut rău că o votez,
dar nici bine, cum ar fi trebuit.
Ar fi fost primul nostru președinte femeie.
Ar fi bătut monede cu chipul ei.
Dar, nu știu cum, a făcut-o lată.
Sigur că ar fi trebuit să-l învingă.
Știți cum a fost s-o votez?
Nici bine, nici rău. De parcă...
De parcă aș fi avut norocul să-i dau limbi lui Halle Berry,
dar, fix atunci,
mi s-a bășit în față, frate.
Nu mă înțelegeți greșit, tot aș face-o.
Dar mi-ar plăcea să nu se mai bășească în nasul întregii țări.
Am votat, iar în aceeași zi am plecat la New York.
Aveam treabă.
În seara aceea, eram într-un club din New York
și am spus în fața publicului exact ce v-am spus acum și vouă.
Nu știam că e un jurnalist acolo.
Iar jurnalistul respectiv a scris un articol.
Titlul suna așa:
„Dave Chappelle e un susținător înrăit al lui Donald Trump”.
Da, habar n-am avut că a scris asta.
Știți cum am aflat?
A doua zi dimineață, m-a sunat nevasta îngrozită din Ohio.
„David! David, ce pușca mea se întâmplă la New York?”
„Am fost cuminte”, zic. „De ce? Ce ai auzit?”
Zice: ”Scrie în ziar că îl susții pe Donald Trump.”
Zic...
„Astea sunt căcaturi, iubito.
Niciun om întreg la minte n-ar crede asta.”
Iar ea zice: „Ba nu, David, oamenii chiar cred.”
Și a început a-mi citi comentariile.
Erau oribile!
O mulțime de negri care mă făceau trădător.
Credeți-mă, din partea unui alt negru, e o acuzație gravă.
Am luat foc. Trădător?
De ce sunt trădător, frate? Tu citești The Observer, nu eu.
În orice caz, a trecut.
Primesc oferta de la Saturday Night,
Trump ajunge președinte, iar eu ajung gazda emisiunii Saturday Night Live.
Nu mi-am pregătit monologul. Am dat-o pe după vișin.
Nici nu mai știu ce am spus în încheiere.
Am spus ceva de genul: „Ce dracu'? Istoric, nici n-aveam drept de vot.
Dacă ne dă o șansă, îi dăm și noi.”
Nu mai știu ce am spus, dar îmi doresc să fi tăcut.
M-am obosit degeaba.
Când mă duceam la frizer, mă luau toți: „Dave, ce face omul tău?”
Mă lăsați?
Nu e omul meu!
Fie că ești republican, fie că ești democrat, fie că îl susții, fie că nu,
dacă ești puțin obiectiv, trebuie să recunoști că e vai de capul lui.
Chiar e.
Am mai avut președinți slabi,
dar băiatul ăsta e jalea lumii.
Te uiți la el și te sperie.
Futu-i!
De parcă ți-ai prinde șoferul de Uber cu „iarba” în nas.
Ce dracu' e în capul lui?
Chiar e bătut în cap.
L-am văzut pe Donald Trump la o conferință de presă.
Dobitocul chemase toată presa.
Le-a spus jurnaliștilor uite-așa, pur și simplu,
să nu mai scormonească rahatul.
Pe bune?
E incredibil!
Iar atunci... Și nu vă mint!
Au început să-i transpire buzele.
Buzele! Ați mai văzut vreodată un om căruia să-i transpire buzele?
Ce-are la buze, frate?
E ca în avion. Bănuiesc că ați mers cu avionul.
Mie mi-e frică în avion. Zbor des, dar mi-e frică.
Uneori, mai sunt turbulențe.
Mi se face frică, dar mă uit la stewardesă.
Stewardesa e calmă, iar asta mă liniștește și pe mine.
Dar dacă i-ar transpira buzele?
Te bagă în sperieți. „De ce îți transpiră buzele? Ce știi?”
Pe urmă...
Credeți-mă că nu vă mint. Idiotul se apleacă și zice:
„Primesc rapoarte extrem de grave, iar voi habar n-aveți!”
Dă-o-ncolo de treabă, frate! N-ar trebui să ne spui asta.
Ăsta e management defectuos!
Și ca părinte! Credeți că mă duc la copii: „Auzi, ia vino nițel, am o vorbă cu tine.
N-am mai plătit chiria de trei luni și sunt îngrijorat.
Foarte îngrijorat.
Hai, fugi la școală! Baftă!
Gândeam și eu cu voce tare. Acum m-am descărcat.”
Ce dracu' faci, frate?
Nu se poate așa ceva.
Iisuse Hristoase!
Le scoate din puțul gândirii, zici că e „fumat”!
De parcă n-ar gândi ce scoate pe gură.
Spune tot ce îi trece prin minte.
E ca la nebuni!
„O să mă duc în China,
o să le iau slujbele și o să le dau americanilor.”
De ce, frate? Ca să coste un iPhone 9000 de dolari?
Lasă chinezii în pace!
Noi nu vrem să muncim atât de mult.
Ce dracu' e în mintea lui?
Vreau să port pantofi Nike, nu să-i fac eu. Ce vorbești?
Nu mai încerca să ne dai slujbele chinezilor.
„O să relansez industria cărbunelui!”
Industria cărbunelui?
Fără exagerare,
n-am văzut în viața mea o bucată de cărbune.
Habar n-am la ce folosește cărbunele.
Dacă ții morțiș să pui oamenii să scurme pământul,
pune-i să caute trufe, frate!
Măcar trufele se scumpesc ca porcul!
În ritmul ăsta, o să mă întorc la unt normal, ca tot omul.
Urâtă treabă!
Dobitocul lovește în Coreea de Nord cu versuri.
„Foc și furie.”
Ce faci, frate?
E vorba de Coreea, ce dracu'!
Kim Jong-un nu știe de glumă.
S-ar putea să fie la fel de nebun ca Trump.
E de groază!
Dacă sunteți naivi și aveți senzația că un război cu Coreea ar fi ușor
înseamnă că nu jucați Call of Duty la trei dimineața, ca mine.
La ora aia joacă și coreenii.
Un puști coreean de opt ani mi-a ras azi-noapte tot plutonul.
N-am văzut niciun alt președinte de stat
care să ofere soluții atât de simpliste.
„Să nu mai primim musulmani în țară până nu ne dăm seama ce se întâmplă.”
Am auzit bine? „Până nu ne dăm seama ce se întâmplă”?
Vă pricepeți la adunare și scădere?
Hai să ne gândim puțin!
În SUA, au avut loc 17 atacuri armate în masă.
Patru au fost comise de musulmani.
Niciunul nu era din una din cele șapte țări
aflate pe lista aia cretină a interdicțiilor.
Și, dacă tot a adus vorba,
celelalte 13 atacuri au fost comise de albi spălați pe creier.
E un fapt.
Eu nu le interzic albilor accesul în sală pentru siguranța celorlalți participanți.
E o idee extrem de proastă, pentru că e crudă și rasistă.
Și, cel mai important,
mi-ar face gaură în buget.
Dacă n-am avea albi în sală, cred că aș pleca de aici cu metroul.
Omul ăsta trebuie să înțeleagă
că avem nevoie unii de alții.
Și de-asta nu vom reuși în vecii vecilor să învingem China.
Pentru că toți americanii sunt rasiști, în timp ce toți chinezii sunt chinezi.
Dobitocul s-a înșelat.
Nu vă încredeți nici în presă, pentru că, în toată povestea asta,
mass-media încearcă să ne convingă că excepțiile sunt regula.
Putem avea păreri diferite, nu e nicio problemă.
Iar cei mai mulți dintre noi privesc lucrurile la rece.
Înțelegeți?
În general, americanii respectă credința celorlalți,
chiar dacă n-o împărtășesc.
Eu așa fac. Respect credința oricui.
Cu excepția amish-ilor.
În cazul lor, pot spune răspicat că Dumnezeul lor greșește.
În Ohio, limita de viteză e de 120 km/h,
iar prima bandă e blocată de o căruță cu cai!
Frate, Dumnezeul vostru e penibil!
Pe mine mă cunosc toți amish-ii din zonă.
Nu de la televizor, evident.
Mă cunosc de pe stradă.
Când îi văd cu calul și căruța, trag Porsche-ul lângă ei și zic:
”Ezechiel!
Ezechiel, ești tu sigur
că Dumnezeu nu vrea să te bucuri de această tehnologie?
Nu aud! Stai să opresc aerul condiționat. Ce ziceai?”
Iar ei mă alungă.
Spun că încerc să-i ispitesc ca diavolul.
Ca diavolul?
„Nu, frate! Eu încerc să te aduc la zi, Zeke!
Lumea e mare.
Am făcut 40 de kilometri în jumătate de oră.
Voi îi faceți într-o zi!
Nu știți nici măcar cum o să fie vremea mâine, nu?
Eu știu.
Nici nu știi că ai un Pokémon valoros pe umăr!”
Și pe urmă plec.
Țigara!
- Țigara mea electronică? - Da!
Vrei un fum?
Îmi pare rău, frate, nu vreau să iau herpes. Scuze!
Mă joc cu herpesul de-a șoarecele și pisica de 30 de ani.
De câte ori intru într-un club, zic: „Nu azi, herpes!”
Nu vreau să te jignesc, nu spun că ai herpes.
Dar e prezent la unu din cinci oameni, așa că hai să...
Hai să ne ferim puțin de blestemăția asta
și să ne păstrăm buzele intacte!
Mă gândesc uneori că presa e dură cu Trump.
Ziariștii scriu niște rahaturi despre el care, după mine, nu fac două parale.
L-au pus la zid că nu stă suficient la Casa Albă.
Cui îi pasă? Omul era bogat.
Se căca într-un closet de aur.
Pe bune! Nu știu dacă ați fost la Casa Albă.
E o clădire de birouri drăguță,
dar n-aș sta acolo, e ca în Scooby-Doo, ți se zbârlește părul pe tine.
Încerci și tu să-ți faci o labă și-l vezi pe Abraham Lincoln așa...
Nici Bush n-a stat acolo. Și el era bogat.
„Mă cac pe ea! Mă duc la ferma mea din Texas.”
Obama a fost primul care s-a mutat la Casa Albă.
„E frumos aici!
Un covor!”
Presa l-a criticat pentru numirea lui Jared Kushner,
dar nu asta a fost marea lui greșeală, era încă devreme.
Au existat precedente. Kennedy și-a pus fratele procuror general.
Omul ăsta nu e din Washington. Probabil că aș fi făcut la fel.
Și chiar fac la fel.
Credeți că mă duc singur la ședințele cu albii de la Hollywood?
Mă duc cu băiatul meu de pe stradă, Mac Mittens.
Nici nu-i știu numele real. Toți îi spunem Mac Mittens.
Știu că nu e calificat pentru aceste ședințe,
dar mă face să mă simt bine.
Albii zic:
”Îți rogi prietenul să ne scuze puțin, ca să putem discuta despre afaceri?”
Iar eu le zic: „Nu!
Mac Mittens are voie să audă tot ce aveți de zis.”
Iar omul asistă la toată ședința.
Când termină, mă uit la Mac Mittens, iar dacă el aprobă...
semnez contractul.
E o chestiune de instinct.
Sau altă dată...
Mai țineți minte prima zi după alegeri,
când președinta Taiwanului l-a sunat să-l felicite?
Donald Trump a răspuns, firește, și a vorbit cu președinta Taiwanului.
Dar problema e că...
Taiwanul nu are președinte.
SUA respectă principiul unei Chine unice,
iar Taiwanul e o provincie renegată a Chinei.
Donald Trump nu a știut asta.
A răspuns la telefon și a vorbit verzi și uscate.
Presa l-a mâncat de viu. Nu o să vă mint...
Am râs tare, m-am gândit că dobitocul a intrat în rahat.
În noaptea aceea, înainte să adorm,
a trebuit să recunosc...
Nici eu nu știam asta.
Așa mi-am dat seama că presa n-a înțeles nimic.
Problema nu e că Donald Trump a răspuns la telefon.
Problema e că nu i-a spus nimeni să nu răspundă la telefon.
Asta mă sperie.
Ce dracu', frate! N-ai un Mac Mittens în echipă?
N-au sunat la Casa Albă.
Au sunat în centrală, la Turnul Trump, de acolo le-au făcut legătura.
„Dle președinte, vă caută Rikki-Tikki-Tavi la telefon.”
„Fă-i legătura.
Alo! Salut, Rikki-Tikki!
Mă bucur să te aud.”
Dle președinte, vă caută John Jacob Jingleheimer Schmidt.”
„Numele lui e și numele meu! Fă-i legătura!
Salut, John Jacob! Să trecem la afaceri.”
Câți oameni din această încăpere nu sunt originari din Statele Unite?
Aplauze!
De unde ești, frate? Tu!
Din Irak.
Ești din Irak?
Glumesc.
De când ești în țara asta?
De 23 de ani.
De 23 de ani? Și ai cetățenie?
Da? Felicitări, frate!
Bun venit pe acest tărâm minunat!
O să vă țin o lecție de istorie. Sigur nu era pe formularul de înscriere.
Orice proaspăt cetățean american a auzit ceva despre asta.
Să ne imaginăm că suntem în SUA, la începutul anilor '50.
Un puști de 14 ani pleacă de la Chicago în Mississippi.
Își va cunoaște rudele îndepărtate. N-a mai fost în Mississippi.
La plecare, mama lui îi spune clar și răspicat:
„Dacă se uită un alb în ochii tăi, în Mississippi, întoarce-ți privirea.”
Nu știu ce știți voi despre oamenii de culoare din Chicago,
dar nu sunt oameni fricoși.
Povestea spune că a ajuns în fața unui magazin,
era cu verii lui, se distrau,
când a ieșit o femeie albă din magazin.
I s-a părut drăguță, așa că i-a zis:
„Pa, păpușă!”
Nu și-a dat seama că făcuse o greșeală fatală.
Patru zile mai târziu...
Patru zile mai târziu, un grup format din patru albi adulți
a năvălit în casa acestei familii, a smuls din pat un puști de 14 ani,
în fața familiei sale neputincioase,
iar puștiul n-a mai fost văzut în viață.
Îl chema Emmett Till.
I-au găsit corpul după câteva zile.
Aruncat în râu, ancorat de o roată, ca să se ducă la fund,
bătut cu cruzime și umflat.
Cumplit!
Din fericire pentru americani...
mamă-sa era de după blocuri.
Chiar era.
Închipuiți-vă,
deși trăia cel mai mare coșmar al unei mame,
femeia asta a avut puterea de a se gândi la ceilalți.
A cerut ca sicriul să rămână deschis.
„Oamenii trebuie să vadă ce i-au făcut puiului meu.”
Toate publicațiile din SUA,
de la Jet până la New York Times,
au publicat pe copertă fotografia cadavrului desfigurat.
Dacă mișcarea pentru drepturile civile a fost o mașină,
cadavrul acestui copil a fost combustibilul.
A fost un moment definitoriu în istoria SUA.
Orice om întreg la minte și-a spus: „Trebuie să fim mai buni.”
Au luptat frumos. Și iată-ne acum!
V-am povestit toate astea
și era important să o fac, pentru că, acum aproape un an,
femeia pe care se spune că a fluierat-o
a recunoscut pe patul de moarte...
că a mințit la proces.
Vă dați seama, când citești așa ceva,
o faci pe javra aia mincinoasă cum îți vine la gură.
M-am înfuriat cumplit.
Asta a fost prima mea reacție.
Dar, cu anii, învățăm că prima reacție
e deseori greșită sau incompletă.
Fenomenul se mai numește „a sta prea aproape de elefant”.
Se referă la faptul că, dacă stai prea aproape de un elefant,
nu mai vezi elefantul.
Nu-i mai vezi decât pielea ca un penis.
Trebuie să faci un pas înapoi și să te uiți mai bine.
Când am făcut un pas înapoi și m-am gândit mai bine,
mi-am dat seama că femeii trebuie să-i fi fost foarte greu
să facă această mărturisire odioasă în orice moment al vieții ei.
Chiar și la final.
Și am fost recunoscător
că a avut curajul să vorbească înainte de a muri.
Pentru că e important,
aveam nevoie să știm adevărul.
I-am spus în sinea mea: „Îți mulțumesc că ai spus adevărul...
javră mincinoasă ce ești!”
Da!
Timpul trece,
iar după o vreme, începi să vezi tot elefantul.
Și e copleșitor.
Îți dai seama că femeia asta a mințit,
iar minciuna ei a dus la moartea unui om.
Dar această crimă a pus în mișcare o serie de evenimente
care m-au ajutat să am o viață minunată.
M-au ajutat să fiu în seara asta aici.
Cum e posibil ca minciuna ei să facă lumea un loc mai bun?
Te scoate din minți.
Am aceeași părere despre acest președinte.
Nenorocitul ăsta ar putea fi minciuna care ne va salva pe toți.
Pentru că nu mă simt niciodată mai american
decât atunci când îl urâm pe nenorocitul ăsta împreună.
Iisuse Hristoase! E bine.
Iar când se întâmplă asta, văd efortul tuturor.
Dacă spun o glumă care vă face să vreți să pocniți un transsexual,
probabil că sunteți dobitoci.
Nu mai veniți la spectacolele mele!
Dacă nu înțelegeți că un jucător de fotbal care îngenunchează la imnul național
îmi apără de fapt mie drepturile, ar fi mai bine să nu mă supărați.
Pentru că, oricât ar ieși de urât,
sunteți compatrioții mei
și sunt hotărât să merg înainte cu voi până la capăt.
Iar dacă ar mai trăi femeia aceea care a mințit atât de urât,
i-aș mulțumi că a făcut-o.
Și pe urmă i-aș trage un șut în pizdă.
Mulțumesc foarte mult, Washington D.C.!
Dumnezeu să vă binecuvânteze! Noapte bună!
LA MULȚI ANI, DAVE
16 SPECTACOLE ȘI 30 DE ANI DE COMEDIE
Sunt bogat, frate!