Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -
‏- תיאטרון וורנר, דייב שאפל חי! -
‏- דייב שאפל 2002 -
‏- אהבה מעל שנאה -
‏חזרתי הנה, למקום שבו התחלתי
‏כי הערב אני מצלם ‏את הספיישל האחרון שלי לנטפליקס.
‏זה נכון.
‏ואחרי השיט הזה...
‏זה הזמן לתת שוב לאמריקה להמתין.
‏הצלחתי מדי.
‏אתם יודעים, אם אתה שחור בעולם הבידור ‏ואתה מצליח מדי, זה מפחיד.
‏אתה צריך לצאת מהקזינו כשהמצב טוב,
‏כשאתה עדיין מרוויח.
‏אם אתה לא מתרחק מהשולחן, ‏ככה שחורים חוטפים "קווין הארט."
‏אתם כבר יודעים.
‏זה אח שלי. אני רק אומר, ‏אם הוא הוציא קלטת סקס...
‏ובכן, זה רק עניין של זמן עבורי.
‏אבל אתם יודעים למה אני חושב לפעמים
‏שאני רוצה להפסיק לעשות קומדיה, ‏ואתם יודעים...
‏אני לא רוצה להישמע שחצן שאני אומר את זה,
‏אבל הסיבה האמיתית שאני רוצה להפסיק
‏היא בגלל שאני כל כך טוב בזה.
‏אני פצצה, כאילו...
‏אני אפילו לא... אני אפילו לא מגזים.
‏אני... זה לא מרגש.
‏כל לילה, לפני שאני עולה לבמה,
‏אני מאחורי הקלעים כאילו, ‏"אני בטוח שזה ילך טוב."
‏וזה תמיד טוב.
‏אני כל כך טוב בכתיבת בדיחות...
‏וזאת אפילו לא הגזמה.
‏אני למעשה כותב בדיחות הפוך.
‏אני אכתוב שורת מחץ מבלי לחשוב על הקדמה.
‏אני פשוט אכתוב את זה על חתיכת נייר,
‏ואזרוק את חתיכת הנייר לתוך קערת אקווריום.
‏יש לי קערת אקווריום בבית ‏מלאה בשורות מחץ אקראיות.
‏ומדי פעם, אני אנער את הקערה
‏ואחפור פנימה ואוציא אחד,
‏ואראה אם אני יכול לגרום לחרא הזה לעבוד.
‏ואני שלפתי אחד עבור הספיישל הזה.
‏זה לא שורת מחץ קלה.
‏אתם מוכנים?
‏כן.
‏הנה זה בא. שורת המחץ היא:
‏"אז בעטתי לה בכוס."
‏לא סיימתי עדיין את הבדיחה.
‏אני רק יודע שלא משנה מה שיקרה ‏בתחילת הבדיחה,
‏בסיום הבדיחה, מאיזו שהיא סיבה,
‏אני הולך לבעוט למישהי בכוס,
‏וזה הולך לקרוע מצחוק.
‏ואתם יודעים מה מוזר?
‏תמיד הייתי כל כך מוכשר.
‏אני לא זוכר זמן בו לא הייתי.
‏אתם יודעים, כשהייתי קטן, ‏הייתי כנראה בן שמונה בערך,
‏ובזמן ההוא, גרנו בסילבר ספרינג.
‏כן. ‏כן.
‏תפיסה מוטעית עליי ודי.סי.:
‏הרבה אנשים חושבים שאני מ'השכונה'.
‏זה לא נכון.
‏אבל מעולם לא טרחתי לתקן מישהו...
‏כי רציתי שהרחוב יקבל אותי.
‏למעשה, שמרתי את זה בתור תחבולה.
‏לפעמים אני מסתובב עם ראפרים כמו נאס והם,
‏והבני זונות האלה מתחילים לדבר על השיכונים.
‏"יו. זה היה פרוע בשיכון, יו."
‏ואני אהיה כזה, "אמת, אחי, אמת."
‏אבל אני לא יודע.
‏אין לי מושג.
‏ההורים שלי הרוויחו מספיק
‏כדי שאוכל לגדול עני בסביבת אנשים לבנים.
‏ולמען האמת, כשנאס והם דיברו על השיכונים,
‏אחי, הייתי מקנא.
‏כי זה נשמע כיף.
‏כולם בשיכונים היו עניים.
‏וזה הוגן.
‏אבל אם היית עני בסילבר ספרינג,
‏אחי, זה הרגיש שזה רק קורה לך.
‏נאס לא מכיר את הכאב...
‏של שינה ראשונה בבית של חבר לבן.
‏כשאתה חוזר הביתה ביום ראשון ‏ופשוט תסתכל על ההורים שלך כמו...
‏"אתם צריכים לשפר את המשחק שלכם.
‏כל הדברים בבית של טימי עובדים."
‏זוכרים את הפעם הראשונה שראיתם את זה?
‏זה היה חורף קר,
‏ולהיות בבית של חבר לבן ‏ולראות את הבני זונות האלו
‏בסלון שלהם ללא המעילים שלהם?
‏טימי היה אחד מחבריי הלבנים הראשונים, ‏כאילו, בחיי.
‏גם בחור טוב. הוא עבר לסילבר ספרינג ‏מיוטה מכל המקומות.
‏אני מניח שהמשפחה שלו השתייכה ‏לכנסייה המורמונית הזאת שיש שם.
‏אני והוא היינו מסתובבים.
‏ויום אחד הייתי בבית שלו, ‏מסתובב, וטימי אומר,
‏"דייב, למה שלא תישאר לארוחת ערב?"
‏אמרתי, "אחי, אני אשמח, ‏אבל אני לא יכול.
‏אם לא אהיה בבית לפני החשכה, ‏אימא שלי תהרוג אותי."
‏זה היה שקר.
‏לאימא שלי היו כמה מקומות עבודה. ‏לא ראיתי אותה כבר שלושה או ארבעה ימים.
‏והסיבה היחידה ששיקרתי לטימי ‏היתה שבשלב ההוא בחיי, הניסיון שלי לימד
‏שארוחת ערב לבנה לא הייתה טעימה.
‏העדפתי ללכת הביתה ולטגן נקניק ‏או איזה חרא כזה.
‏אבל אז טימי היקר זרק לי מסובבת ‏לה לא ציפיתי.
‏הוא אמר, ‏"חבל שאתה לא יכול להישאר, דייב, כי...
‏אמא הכינה מלית "סטוב טופ".
‏אמרתי, "מה לעזאזל? 'סטוב טופ?'
‏חכה רגע, אחי. תן לי לעשות ‏כמה שיחות טלפון ממש מהר."
‏ראיתי את הפרסומת הזו כל כך הרבה פעמים,
‏חלמתי לשים את ידי על מלית "סטוב טופ."
‏סוף סוף פגשתי בן זונה ‏שהייתה לו קופסה של "סטוב טופ" בבית.
‏לא יכולתי להחמיץ את ההזדמנות הזאת, ‏אז העמדתי פנים שאני מתקשר לאימא שלי.
‏ואז חזרתי ואמרתי, "טימי.
‏טימי, אתה לא הולך להאמין לזה. חדשות טובות. ‏אימא אמרה שאני יכולה להישאר."
‏הוא אמר, "מצוין."
‏הוא אמר, "למה שלא תבוא איתי ‏ואנחנו נעזור לערוך את השולחן,
‏ואז נוכל לומר את הברכה?"
‏לא היה לי עניין לערוך ‏את השולחן של הבן זונה,
‏או לומר את התפילות המורמוניות ‏הפסיכיות האלה.
‏רק רציתי את המילוי הארור הזה.
‏אז אמרתי לטימי, ‏"אתה יודע מה? אשמח לעזור,
‏אבל תן לי לשטוף את הידיים שלי קודם."
‏התכנית שלי הייתה פשוטה:
‏לשטוף את הידיים שלי לאט,
‏ועד הזמן שאסיים,
‏השולחן כבר יהיה ערוך, ‏והם יאמרו כבר את הברכות,
‏וכל מה שיהיה נותר לעשות הוא לאכול.
‏הלכתי לאמבטיה.
‏רחצתי את ידי באיטיות רבה.
‏בטח הייתי שם במשך כעשר דקות.
‏ולפתע...
‏אחת מהאימהות שלו ניגשה אל הדלת.
‏היא אמרה "היי. דייויד, נכון?"
‏אמרתי, "כן, גברתי."
‏היא אמרה, "טימי אמר לי שאתה מתכנן ‏להישאר לארוחת ערב."
‏אמרתי, "אני מקווה שזה לא בעיה, גברתי."
‏היא אמרה, "לא, זאת לא בעיה. ‏למעשה, נשמח לקבל אותך.
‏זה פשוט שלא ציפינו לחברה.
‏ואני חוששת...
‏שאין מספיק מלית 'סטוב טופ'.
‏לכולם."
‏אז בעטתי לה בכוס.
‏גבירותי ורבותי...
‏אמרתי לכם שאני פצצה, אחי.
‏אמרתי לכם שאני הולך לומר את זה, ‏ועדיין לא ראיתם את זה מגיע.
‏ובגלל זה אני מרוויח את הכסף הגדול.
‏הו, אלוהים.
‏אבל יש סיבה חשובה יותר שבגללה ‏אפסיק עכשיו לעשות קומדיה.
‏והסיבה הזאת היא הסיבה האמיתית ‏שזה כבר מבעבע,
‏וזה הקהל. לא אתם.
‏אני מדבר על הקהל על "הבמה הגדולה."
‏זה קשה מדי לבדר מדינה ‏שאוזניה כה רגישות.
‏בני זונות כל כך רגישים,
‏כל המדינה הזו הפכה לביצ'יות קפוצות תחת.
‏כל מה שאתה אומר מעצבן מישהו.
‏אתם יודעים, אני זוכר כשהכול התחיל.
‏זה היה כשעשיתי את המופע של שאפל.
‏כשעשיתי את המופע של שאפל...
‏הייתי עושה את המופע, ואז בסופי שבוע, ‏הייתי עושה, כאילו, הופעות וחרא שכזה.
‏אז, אני עושה הופעה,
‏והיה זוג בשורה הראשונה. זוג יפיפה.
‏האישה... האישה הייתה ללא ספק אסיאתית.
‏אפשר היה לראות את זה בפניה.
‏הבעל...
‏הבן זונה הזה היה מסתורי, בלשון המעטה.
‏לא הצלחתי לזהות בדיוק מהיכן הוא.
‏גבר בצבע קרמל, שיער נחמד מאוד,
‏אבל הוא יכול היה להיות מכל מקום. ‏בנגלדש, מקסיקו.
‏לא יכולתי לנחש עם טיפוס כזה.
‏כל מה שידעתי בוודאות על הבחור הזה...
‏היה שאשתו הייתה כלבה.
‏יכולתי לראות גם את זה על הפנים שלה.
‏לא, הוא צחק ונהנה,
‏והיא הזעיפה אליי פנים ‏בהופעת קומדיה מחורבנת.
‏לא יכולתי להבין את זה.
‏ואז הבנתי בשלב מסויים שהיא בהיריון,
‏ואני עישנתי על הבמה.
‏אמרתי, "אוי, אלוהים. ‏זו כנראה הסיבה מדוע היא כועסת."
‏אז התחלתי לכבות את הסיגריה,
‏אבל אז היא היכתה אותי עם אחד מהשיעולים ‏המזוייפים של הלא מעשנים
‏אז המשכתי לעשן.
‏חשבתי לעצמי, ‏"כלבה, התינוק הזה יהיה בסדר. תירגעי."
‏ואז ניסיתי לשבור את המתח. ‏רק שאלתי אותה, זה כל מה שאמרתי.
‏אמרתי, "היי, מאיפה אתם?"
‏ויכולתי לראות שהיא עצבנית עליי.
‏היא ענתה... בהתנשאות רבה, היא אמרה,
‏"אני מקליפורניה.
‏אם אתה שואל על המוצא האתני שלי...
‏אני סינית."
‏ובעלה היה סבבה עם השיט הזה.
‏הוא היה כמו "אני מקסיקני, אחי."
‏אמרתי, "טוב, אני מצטער אם פגעתי בכם ששאלתי
‏אבל אתם זוג יפה מאוד.
‏וגבירתי, ללא ספק את תלדי
‏את התינוק שיעבוד הכי קשה בעולם."
‏זו לא בדיחה רעה.
‏היא נורא התעצבנה.
‏היא קמה לעזוב מיד.
‏אבל היא לא רק עזבה, היא הייתה צריכה ‏להעיר עוד הערה אחת בדרך החוצה.
‏"אני לעולם לא אקנה יותר אחד ‏מהדי.וי.די המזויינים שלך, דייב שאפל."
‏אמרתי, "גברתי, עם כל הכבוד...
‏סינים לא קונים די.וי.די."
‏והקהל פשוט השתגע.
‏כולנו צחקנו ובילינו.
‏אפילו לא חשבתי על זה.
‏ואז, שלושה ימים מאוחר יותר,
‏הגברת הזאת שולחת מכתב מחורבן אל האמרגן שלי
‏אומרת לו לא להזמין אותי יותר עבור מופעים
‏כי ואני מצטט "גזעני."
‏ו... ואני מצטט אותה,
‏"לא רגיש לאופי הנישואין הבין-גזעיים שלי."
‏אמרתי, "באמת, כלבה, הייתי?"
‏אילו היא רק עשתה קצת מחקר...
‏היא הייתה יודעת שאני בעצמי ‏בנישואין בין-גזעיים.
‏זה נכון.
‏למעשה, גם אשתי אסיאתית.
‏הפתעה, כלבה. נתראה בחג ההודיה.
‏אבל אישתי לא סינית.
‏היא פיליפינית.
‏זה נכון.
‏והילדים שלנו איכשהו נראים מפורטוריקו, ‏אז הנה לך.
‏לא מזיז לי נישואין בין-גזעי.
‏למעשה, אתם יודעים מה? ‏אימא שלי חצי לבנה.
‏הרבה אנשים לא יודעים זאת.
‏בסדר, את קצת מתרגשת מדי, אבל בסדר.
‏הרבה אנשים לא מאמינים לי ‏כשאני אומר זאת, אבל זה נכון. ‏אתם לא יכולים לדעת מלהביט בי.
‏אבל אם הייתי מאריך את השיער...
‏הייתם חושבים שאתם בהופעה של קאט וויליאמס.
‏השיט שלי זה...
‏השיט שלי יפה.
‏אבל הבני זונות לוקחים את זה רחוק מידי.
‏אני לא יודע למה או איך ‏כולם הפכו להיות כל כך רגישים.
‏אתם יודעים מי הכי שונא אותי?
‏קהילת הטרנסג'נדרים.
‏כן, הבני זונות האלו...
‏כלומר, לא הבנתי עד כמה זה רע. ‏הבני זונות האלה...
‏ממש כעסו על הספיישל הקודם בנטפליקס.
‏זה קשה, בנאדם. אני לא יודע ‏מה לעשות בקשר לזה בגלל...
‏בגלל שאני מחבב אותם.
‏תמיד חיבבתי. ‏מעולם לא הייתה לי בעיה איתם.
‏אתם יודעים.
‏סתם משתעשע.
‏למעשה, אני חושב שאני עושה צחוק מכולם.
‏כלומר, כקבוצה של אנשים, ‏הם חייבים להודות ש...
‏זה דיי קורע מצחוק. ‏אני מצטער, אחי. זה כמו...
‏מעולם לא ראיתי מישהו ‏במצוקה כה משעשעת
‏ללא חוש הומור לגבי זה.
‏הם נולדים כאילו הם מרגישים משהו אחר ‏מאשר איתו הם נולדים, וזה...
‏וזה די מצחיק.
‏אני מתכוון, זה מצחיק אם זה לא קורה לך.
‏זה כמו הכלבה הלבנה-שחורה הזו ‏שבחדשות כל הזמן.
‏רייצ'ל דולזל.
‏היא כל הזמן אמרה שהיא... היא הייתה...
‏היא אישה לבנה, ‏אבל היא התלבשה כמו שחורה ו...
‏ושיגרה את עצמה לפיסגת השחורות.
‏ותמיד רציתי לפגוש אותה ‏רק בשביל שאוכל להבין.
‏רק רציתי לאכול איתה ארוחת ערב, ‏רק כדי להביט לה בעיניים...
‏ולקרוא לה "ניגר" בפנים.
‏על מה לעזאזל הכלבה הזאת מדברת? ‏"אני מזדהה כשחורה."
‏זה דיבור-טרנס, גברת. תפסיקי להיאחז.
‏תפסיקי להיאחז.
‏ההבדל הגדול בינה ובין טרנס.
‏ההבדל בינה ובין טרנס הוא ‏שאני מאמין לטרנסג'נדרים.
‏אני לא מבין גם אותם, ‏אבל אני יודע שהם מתכוונים למה שהם אומרים.
‏הם חותכים לעצמם את הזין.
‏זה כל ההוכחה שאני צריך.
‏מעולם לא ראיתי מישהו זורק את הזין שלו. ‏"לא צריך אותו".
‏אני לא מבין, אבל אני מאמין לך. ‏ואני תומך בהחלטה שלך, בן זונה.
‏אבל כמה רחוק רייצ'ל מוכנה ללכת?
‏מה רייצ'ל מוכנה לעשות שאנו השחורים יאמינו ‏שהיא מאמינה שהיא אחת מאיתנו?
‏ביצ', את מוכנה למשכן את הבית שלך?
‏בשביל שתוכלי להשקיע בקלטת מיקס ‏שסביר להניח שלא תצליח.
‏היא אפילו לא שינתה את השם שלה.
‏אפילו לא שינתה את השם שלה.
‏השם שלה הוא רייצ'ל.
‏אני לא יכול להאמין לשם הזה.
‏אם את רוצה את התמיכה שלי,
‏את צריכה לשנות את השם שלך ‏לשיט הכי שחור שאי פעם שמעתי.
‏ביצ', את צריכה לשנות את השם שלך ‏לדריימונד גרין.
‏אני לא מכיר שם יותר שחור מזה.
‏השיט הזה שחור על גבי נייר.
‏אם אתם מקלידים "דריימונד גרין" ‏באייר בי אנד בי...
‏השיט הזה יתנתק אוטומטית.
‏אנשים מתרגזים, אחי.
‏אנשים מתרגזים מכל מה שאני אומר.
‏עשיתי הופעה. הייתי בפורטלנד, אורגון.
‏ונרשמתי במלון בשם "צ'רלס אדוארד צ'יז".
‏חזרתי לחדר שלי מאוחר בלילה...
‏והיה שם... פתק. ‏זה היה כמו מכתב על השולחן שלי.
‏הוא הופנה למר צ'יז.
‏אז, כמובן, אני מניח שמי שכתב את המכתב הזה ‏חייב להיות ידיד אינטימי שלי.
‏זה לא איזה שם שאדם פשוט היה מנחש.
‏אבל אז אני פותח את המכתב, ‏ומתברר שאני לא מכיר את האדם הזה בכלל.
‏זה מכתב מעריצים.
‏אני אפילו לא רגיל לרעיון שיש לי מעריצים, ‏אבל אני אסיר תודה על כך.
‏ו...
‏ולמרות שאני אסיר תודה על האוהדים, אני...
‏אני לא קורא את המכתבים האלה.
‏היה נחמד אם הייתי, ‏אבל באופן ריאליסטי, זה כאילו,
‏"אחי, מה אני, סנטה קלאוס? אין לי זמן לזה.
‏יש לי שיט שאני רוצה לעשות. ‏אני מנסה להירגע.
‏לקרא את כל החלומות והמשאלות מזרים."
‏אבל אז... אבל קראתי אותו.
‏כבר פתחתי אותו, אז פשוט קראתי את כל המכתב.
‏ואתם יודעים מה?
‏מי שכתב את המכתב הזה באמת אוהב אותי.
‏כלומר, הם היו ממש נחמדים במכתב.
‏ואז הם תיארו לי איך זה היה לבוא למופע.
‏כמה נרגשים הם היו וכמה כיף היה להם.
‏ואז הם אמרו...
‏שכשהגעתי לבדיחות שלי על הטרנסג'נדרים...
‏שהם היו, ציטוט,
‏"הרוסים."
‏כי מתברר שמי שכתב את המכתב הזה ‏היה טרנסג'נדר.
‏אני אהיה רציני לשנייה.
‏כמדיניות, אתם חייבים להבין,
‏אני אף פעם לא מרגיש רע ‏לגבי מה שאני אומר על הבמה.
‏ולעולם לא הייתי מודה בזה בפניכם ‏אם לא הייתם נועלים את הטלפונים שלכם.
‏אבל זה היה הדבר הכי מוזר, ‏כאילו, אני קורא את המכתב הזה...
‏והשיט גורם לי להרגיש רע.
‏לא הרגשתי רע על מה שאמרתי, ‏אתם מבינים.
‏הרגשתי רע שגרמתי למישהו אחר להרגיש רע.
‏למען האמת, אני אפילו לא יודע ‏מה אמרתי שהרגיז את האדם הזה.
‏יש לי כל כך הרבה בדיחות על טרנסג'נדרים.
‏אבל אני מרגיש כמו...
‏אני מרגיש כאילו זה היה כנראה...
‏הבדיחה שאני עומד לספר לכם עכשיו.
‏מצטער.
‏וזו אפילו לא בדיחה כל כך רעה.
‏זו בדיחה אמיתית. ‏אני מתכוון, זה לא אמיתי, אבל אני...
‏קראתי בעיתון
‏שקייטלין ג'נר שוקלת להצטלם בעירום
‏לגיליון הקרוב של ספורטס אילוסטרייטד.
‏ואני יודע שזה לא פוליטיקלי קורקט ‏לומר את הדברים האלה,
‏אז אני אמרתי לעצמי, זין, ‏אני אגיד את זה בשם כל האחרים.
‏יאק.
‏אתה יודע, לפעמים, ‏אני רק רוצה לקרוא כמה נתונים סטטיסטיים.
‏אני לא יודע למה אתה הולך לדחוף ‏פוסי של גבר באמצע כתבות ספורט.
‏פשוט לא חשבתי שזה היה המקום עבור זה.
‏אבל לא אמרתי דבר כמו ‏קייטלין ג'נר היא אדם רע.
‏אני לא כועס עליה שעשתה את זה.
‏אני אפילו לא כועס על ספורטס אילוסטרייטד. ‏אם אני כועס על מישהו...
‏סביר להניח שאני כועס על עצמי.
‏אתם מבינים?
‏כי עמוק בפנים, אני יודע שאני לא חזק מספיק
‏לא להסתכל בצילומים האלו.
‏ואני לא חושב שאני מוכן לראות ‏את מה שהיא מנסה להראות.
‏אז, קייטלין...
‏לעזאזל, אם את תעשי את הדבר הזה...
‏כלבה, כדאי שתלכי עם זה עד הסוף, ‏או שתלכי הביתה.
‏אני רוצה שתלכי כל הדרך.
‏סטייל האסלר. ‏את יודעת מה הכוונה בסטייל האסלר, גבירתי?
‏הכוונה, לפסק את השפתיים...
‏אני מקווה שהיא פיסקה את השפתיים ‏ויש שם זין קטן-קטן בפנים.
‏המופע הוא מאחורי הוילונות
‏אני לא יודע מה אמרתי שעיצבן את אותו אדם.
‏אבל אני אגיד לכם משהו.
‏כשקראתי את המכתב ההוא...
‏ברגע אחרי שקראתי אותו,
‏עשיתי משהו שהרבה גברים שחורים באמריקה,
‏אין את הזמן או הכסף לעשות.
‏אני, חשבתי על איך אני מרגיש.
‏שאלתי את עצמי שאלה נורא בסיסית
‏שאני לא חושב שאי פעם הירהרתי בה ישירות.
‏אמרתי, "גבר, דייב, ‏אם אתה כותב את כל הבדיחות האלו,
‏האם יש לך בעיה עם טרנסג'נדרים?"
‏והתשובה היא בפירוש לא.
‏מה לעזאזל אתם חושבים שאני?
‏אני לא מבין את כל האפשרויות שאנשים עושים.
‏אבל אני מבין שהחיים קשים,
‏וכי אלו סוגים של בחירות שלא מפלות אותך ‏מחיים עם כבוד ואושר ומהבטיחות שבהם.
‏אבל אם אני כנה...
‏הבעיה שלי מעולם לא הייתה עם טרנסג'נדרים.
‏הבעיה שלי תמיד הייתה ‏עם השיח לגבי טרנסג'נדרים.
‏אני פשוט מרגיש שלא צריך לדון ‏בדברים האלה מול השחורים.
‏זה מעליב, כל הדיבורים האלו ‏איך האנשים האלו מרגישים בפנים.
‏ממתי לאמריקה בכלל אכפת ‏איך מישהו מאיתנו מרגיש בפנים?
‏ואני לא יכול להיפטר מהחשד הנורא הזה
‏שהסיבה היחידה שכולם מדברים על טרנסג'נדרים
‏היא כי גברים לבנים רוצים לעשות את זה.
‏זה נכון.
‏אני רק אמרתי את זה.
‏אם רק נשים היו מרגישות ככה,
‏או שחורים ומקסיקנים שאומרים,
‏"היי, אנחנו מרגישים כמו בנות בפנים!"
‏הם היו אומרים, "שתוק, ניגר. ‏אף אחד לא שאל אותך איך אתה מרגיש.
‏קדימה כולם, יש לנו תותים לקטוף."
‏זה מסריח מזכות-יתר לבנה.
‏מעולם לא שאלתם את עצמכם למה היה קל יותר ‏עבור ברוס ג'נר לשנות את המגדר שלו
‏מאשר לקסיוס קליי לשנות את השם שלו?
‏ואם לומר בכנות אכזרית...
‏קדימה, דייב.
‏...הסיבה היחידה שאי פעם כעסתי ‏על קהילת הטרנסג'נדרים,
‏זה בגלל שהייתי במועדון ב-ל.א.,
‏ורקדתי עם אחד מהשחורים האלה ‏במשך שישה שירים רצופים.
‏לא היה לי מושג.
‏ואז האורות נדלקו וראיתי את פרקי האצבעות.
‏אמרתי, "אוי, לא!"
‏וכולם צחקו עליי.
‏וורלדסטאר.
‏אמרתי, "למה לא אמרת כלום?"
‏ואז שמעתי את הקול המהביל.
‏"לא אמרתי כלום, דייב שאפל,
‏כי מאוד נהניתי.
‏ואני לא הייתי בטוחה איך תרגיש בקשר לזה."
‏אמרתי, "ידעת איך אני ארגיש."
‏והיא אמרה, "אני הולכת הביתה. ‏אני לא רוצה שום צרות ממך."
‏אמרתי, "לבית, נותרו רק עוד שני שירים.
‏אני מתכוון, אם כבר אולי...
‏שנסיים את הלילה."
‏ולבסוף אכלנו יחד ארוחת בוקר.
‏הו, תתבגרו, זה לא הופך אותי לגיי
‏רק זיינתי את השדיים שלה.
‏השדיים האלה אמיתיים כמו כל השדיים ב-ל.א.
‏זה היה שתיים בבוקר.
‏רק שאלתי קצת חיכוך מזר.
‏זה הטירוף של הנעורים.
‏זה סוג הטעויות שגבר עושה כשהוא צעיר.
‏אפילו לא הייתי אומר שזו בהכרח טעות.
‏זה היה לילה פרוע.
‏אבל אני כבר לא עושה את זה יותר. ‏אני זקן. אני בן 44 עכשיו.
‏נכון.
‏זאת הפעם הראשונה בחיי שאני, כאילו,
‏מתחיל להרגיש פיזית את גילי.
‏אתה יכול... זה קשה, בנאדם.
‏אתם יודעים איך אני יודע שאני מזדקן? ‏זה מביך, אבל...
‏הייתי בחדר המלון שלי.
‏אני... אני לא הולך לשקר, אני אוננתי.
‏ואני ממש התאמצתי.
‏ואז ידעתי שאני זקן.
‏פשוט ויתרתי באמצע כאילו כלום לא קרה.
‏אני לא אוהב להסתכל על הזין שלי יותר.
‏הזין שלי נראה מכובד.
‏זה זקן. זין זקן למראה.
‏יש סביבו שיער מלח ופלפל.
‏הזין שלי נראה כמו מורגן פרימן בשנות ה-90.
‏בלי הנקודות.
‏הזין שלי מקריין:
‏"דייב משך אותי החוצה והחל ללטף אותי.
‏מלטף אותי.
‏אבל לא באותו מרץ כמו כשהיה צעיר.
‏הוא ואני ידענו ששום דבר לא יצא."
‏אני רואה את הגיל שלי בילדים שלי.
‏אני חוזר הביתה מהדרך, לא לפני הרבה זמן.
‏אני נעדרתי כבר....אם אתם מדמיינים, ‏נעדרתי שבועות ושבועות,
‏ואני חוזר חזרה ואיש לא בבית.
‏איש מבני משפחתי לא חשב ‏שאולי ארצה לראות אותם כשאני חוזר.
‏הם ידעו מתי אני חוזר, אבל הם פשוט ‏לא היו... הם פשוט לא היו בבית.
‏והחרא הזה היה שיחת השכמה.
‏אתם יודעים, כשהילדים שלי היו קטנים,
‏ואוטובוס ההופעות היה עוצר ליד הבית,
‏הבני זונות האלו היו זורמים החוצה.
‏"אבא בבית, הידד!"
‏והם היו מחבקים ומנשקים אותי. ‏ואז, כשהשנים חלפו להם, הם התעניינו פחות.
‏"היי, כולם, תראו, ‏זה מר. הבטחות שחזר מהדרך."
‏אבל בית ריק, זה...
‏זה שיט אכזרי.
‏נכנסתי לחדר של הבן הבכור שלי. ‏אמרתי, "הלו? שלום?"
‏הוא לא היה.
‏ומעולם לא עשיתי זאת קודם, ‏אבל מסיבה כלשהי, עשיתי את זה.
‏אני פשוט... חיטטתי לו בדברים.
‏רק כדי לראות למה הבן זונה נעשה.
‏מצאתי את המחברות האלה, ‏והתחלתי לעבור על המחברות,
‏וזה היה מלא בשירה נפלאה.
‏נכתבה... זה היה כתב היד שלו. ‏אני אפילו לא ידעתי שהוא כותב שירים.
‏ואז אני מסתכל במגירות שלו, ‏ואני פותחת את המגירה האמצעית...
‏ואני מוצא נייר גילגול.
‏ואני מביט מטה בניירות האלו, כאילו, "הו...
‏אז משם מגיעה השירה."
‏והשיט הזה שבר לי את הלב.
‏אני מתכוון, אני עישנתי גראס, ‏אבל התאבלתי על התמימות של הבן שלי.
‏ובכיתי קצת...
‏ולקחתי את הניירות למעלה לחדר שלי.
‏גלגלתי קצת גראס שהסתרתי מהמשפחה.
‏וממש התמסטלתי.
‏ואז נהייתי פרנואידי...
‏אז החזרתי את הניירות שלו ‏כפי שמצאתי אותם...
‏כך שהוא לא יידע מה עשיתי.
‏הוא אפילו לא ידע שזה קרה ‏עד שהוא יראה את הספיישל הזה.
‏כן, גבר, מצאתי את הניירות שלך.
‏הוא בן זונה קר.
‏הילד הזה רק בן 16 תשמעו מה הוא עשה לי.
‏הבן זונה הזה צלצל אליי...
‏באמצע הלילה, זה היה אחת בבוקר. ‏הוא אמר, "אבא, אל תכעס."
‏ידעתי שמשהו ממש לא בסדר.
‏אמרתי, "מה קורה?" ‏הוא אמר, "תשמע, אני בסדר.
‏ואל תשכח שאמרת לי לעשות את זה.
‏אני במסיבה,
‏והנהג המיועד שלי שתה יותר מדי.
‏אני והחברים שלי צריכים שתבוא לקחת אותנו."
‏אמרתי, "ג'יזס קרייסט. השעה אחת בבוקר.
‏אני מסטול על כל הראש."
‏אבל אז חשבתי, ‏מוטב שזה יהיה אני מאשר איזה ילד.
‏עדיף שאגלגל את הקוביות ואסע לאסוף אותם.
‏אמרתי, "בסדר, אני בא לקחת אותך.
‏תן לי את הכתובת, ואני אגיע לשם."
‏ואז הוא נתן לי את הכתובת, והייתי המום.
‏אמרתי, "בן, אתה לא הולך להאמין לזה, אבל...
‏אני נמצא באותה מסיבה."
‏הם גדלים מהר, נכון?
‏אני יכול לשאול אותכם שאלה מוזרה? ‏אני לא רוצה שתרגישו לא בנוח.
‏אתם לא חייבים לענות,
‏ואם זה לא יעבור טוב, ‏אנחנו נערוך את זה החוצה בכל מקרה.
‏האם זה מוזר להיות הלבנים היחידים בשורה?
‏האם זה מו... כלומר, אתם יכולים להיות כנים. ‏זה מרגיש מוזר? אתם בכלל מודאגים?
‏תן לי את הכסף שלך, בן זונה. ‏אני רק צוחק איתך.
‏לבחור הזה יש קרח בורידים, הוא אפילו לא זז.
‏אתם יודעים, כמו הרבה גברים שחורים בגילי,
‏הפעם הראשונה שהצבעתי ‏הייתה לפני שמונה שנים.
‏זה נכון.
‏ראיתי את אובמה בטי.בי.אס, ‏ואמרתי, "אני מצביע לשחור הזה."
‏אני זוכר את היום בו הצבעתי לאובמה.
‏הצבעתי באוהיו.
‏והקול שלי היה חשוב באוהיו.
‏אוהיו היא מדינת שדה קרב.
‏אבל כשהגעתי לקלפיות, כל החיילים היו בתור,
‏היו כל כך הרבה שחורים בתור הארור הזה, ‏אפילו לא ידעתי שזו קלפי.
‏חשבתי שזה מקום לפדיון צ'קים.
‏חיבקנו אחד את השני, ‏וזקנים שרו מזמורים ותפילות וחרא כזה.
‏זה היה כמו פסק הדין של או.ג'יי ‏כפול עשר או חרא כזה.
‏מעולם לא ראיתי שחורים כל כך שמחים.
‏שמונה שנים מאוחר יותר, ‏אני מתקרב שוב לקלפיות.
‏הפעם, אני נוהג בפורשה חדשה.
‏כי שנות אובמה היו מאוד טובות אליי.
‏הצבעתי מוקדם...
‏וכאשר החנתי את הרכב שלי,
‏הבנתי משהו
‏שיקח לשאר המדינה עוד שבוע להבין.
‏הבנתי שדונלד טראמפ הולך להיות ‏הנשיא הבא שלנו.
‏כי באוהיו, שלא כמו בדי.סי.,
‏יכולת לראות את התוצאות במגרש החניה.
‏כל הטנדרים הארורים האלה ‏וטרקטורים וחרא כזה.
‏ואז התקרבתי, וראיתי שורה ארוכה, ארוכה...
‏של אנשים לבנים מאובקים.
‏כן, גבירותיי ורבותיי, ‏אלה היו הלבנים העניים.
‏אני חייב לומר לכם, מעולם לא הייתה לי בעיה ‏עם אנשים לבנים אי פעם בחיי,
‏אבל גילוי מלא...
‏הלבנים העניים הם הפחות אהובים עליי.
‏יש לנו הרבה צרות מהם.
‏ומעולם לא ראיתי כל כך הרבה מהם מקרוב.
‏הסתכלתי להם ישר בפנים מרוחות הפחם.
‏ולהפתעתי...
‏אתם יודעים מה לא ראיתי?
‏לא ראיתי פרצוף נתעב אחד באותה קבוצה.
‏ראיתי כמה פרצופים זועמים ‏וכמה פרצופים נחושים,
‏אבל הם הרגישו כמו אנשים הגונים.
‏לא, הם היו. למעשה, אני אפילו לא משקר, ‏וכדי לא להישמע דפוק,
‏אבל ריחמתי עליהם.
‏אני מכיר את החיים שם.
‏אני יודע שאנשים לבנים עשירים ‏קוראים לאנשים לבנים עניים זבל.
‏והסיבה היחידה שאני יודע זאת
‏היא בגלל עשיתי כל כך הרבה כסף בשנה שעברה,
‏הלבנים העשירים אמרו לי ‏שהם אומרים את זה במסיבת קוקטייל.
‏ואני לא עם החרא הזה.
‏ועמדתי איתם בתור, כמו כולנו, ‏האמריקנים, נדרשים לעשות בדמוקרטיה,
‏אף אחד לא עוקף את התור בשביל להצביע,
‏והקשבתי להם.
‏הקשבתי להם אומרים דברים נאיבים ‏שאנשים לבנים עניים אומרים.
‏"דונלד טראמפ הולך לוושינגטון,
‏והוא יילחם בשבילנו."
‏אני עומד שם וחושב לעצמי, "בן זונה מטומטם.
‏אתה עני.
‏הוא נלחם בשבילי."
‏וכולם הביטו בי. ‏הם יכלו לדעת למי אני מצביע,
‏באותה קלות שיכולתי לדעת למי הם מצביעים.
‏אבל אתם יודעים מה המשותף לכולנו?
‏אף אחד מאיתנו, אף לא אחד מאיתנו,
‏נראה כאילו הרגשנו טוב ‏עם מה שהיינו צריכים לעשות בתא ההוא.
‏פשוט עשינו את החובה הארורה שלנו.
‏כן, הצבעתי להילרי קלינטון, בוודאי שהצבעתי.
‏הצבעתי לה מפני שאהבתי את מה שאמרה
‏הרבה יותר משאהבתי את מה שהוא אמר.
‏אם להיות כנה איתכם, בשלב זה,
‏זה היה כמו לראות את דארת' ויידר ‏נואם את "יש לי חלום".
‏הכלבה הזו רעה כמו הגיהינום.
‏היא כבר סחפה את רגליו של ברני סנדרס ‏מתחתיו, קרטה קיד סטייל.
‏בחיי, זה היה קשה להצביע לשיט הזה.
‏אבל זו הייתה הבחירה הפחות גרועה.
‏אני יודע שאת תומכת קלינטון, גברת.
‏אני מצטער לומר זאת כך.
‏לא הרגשתי רע להצביע עבורה,
‏אבל זה לא הרגיש טוב ‏כמו שזה אמור היה להרגיש.
‏היא עמדה להיות הנשיאה הראשונה.
‏הם היו מנפיקים מטבעות עם דמותה של הכלבה.
‏ואיכשהו, היא פשוט החמיצה את ההטבעה.
‏ברור שהיא הייתה צריכה לנצח אותו.
‏אתם יודעים איך הייתה ההרגשה להצביע לה?
‏זה היה מר-מתוק. זה הרגיש כמו...
‏שהיה לי מספיק מזל לאכול ‏את הכוס של האלי ברי.
‏ובזמן שעשיתי את זה,
‏היא הפליצה לי בפנים.
‏עכשיו תבינו, אני עדיין הייתי עושה את זה.
‏אבל הלוואי שהיא לא הייתה מפליצה ‏בפניה של האומה הגדולה הזאת.
‏הצבעתי, ובאותו יום טסתי לניו יורק.
‏הייתה לי עבודה.
‏באותו לילה הייתי בקומדי קלאב בניו יורק,
‏ואמרתי לקהל כמעט בדיוק ‏את מה שאמרתי עכשיו לכם.
‏ולא ידעתי שהיה עיתונאי בחדר.
‏והעיתונאי כתב מאמר.
‏הכותרת של המאמר הייתה
‏"דייב שאפל הוא תומך נלהב של דונלד טראמפ."
‏כן. לא היה לי מושג שהעיתון פרסם את זה.
‏אתם יודעים איך גיליתי?
‏אישתי התקשרה אליי למחרת בבוקר מאוהיו
‏בפאניקה מוחלטת.
‏"דייוויד, דייוויד, מה לכל הרוחות...
‏מתרחש בניו יורק?"
‏אמרתי, "הייתי ילד טוב, אבל מה שמעת?"
‏אישתי אמרה, "בעיתון כתוב ‏שאתה תומך בדונלד טראמפ."
‏הייתי כאילו...
‏אמרתי, "אל תדאגי לשיט הזה, בייבי.
‏אף אדם שפוי יאמין לזה."
‏והיא אמרה, ‏"לא, דייויד, אנשים מאמינים לזה."
‏ואז היא התחילה לקרוא לי את התגובות.
‏הם היו נוראיות.
‏כל השחורים האלה קוראים לי ‏כל מיני הדוד טום וחרא כזה.
‏אני צריך לומר לכם, זו האשמה רצינית מאוד ‏משחור אחד לאחר.
‏התרגזתי, הדוד טום?
‏איך אני הדוד טום?
‏אתה זה שקורא את "האובזרבר".
‏בכל אופן, כל השיט הזה התרחש.
‏ושבת בערב התקרב,
‏ועכשיו טראמפ נשיא,
‏ואני מנחה את "סאטרדיי נייט לייב".
‏ולא ממש הכנתי את המונולוג. ‏אני כאילו אילתרתי אותו.
‏ובסוף המונולוג, אני לא זוכר מה אמרתי. ‏אמרתי משהו כמו, "לעזאזל עם זה.
‏אנו משוללי זכויות מבחינה היסטורית, ‏ואנו ניתן לו..."
‏משהו לגבי "ניתן לו הזדמנות ‏אם הוא יתן לנו הזדמנות."
‏אני לא יודע מה אמרתי, אבל מה שאמרתי,
‏הלוואי שלא הייתי אומר את השיט הזה.
‏זה לא היה שווה את הצרות.
‏עכשיו אני הולך למספרה, ‏וכל השחורים מסתכלים עליי כאילו,
‏"יו, דייב, מה הקטע עם ה'בוי' שלך?"
‏"יו, אחי, יו!
‏הוא לא ה'בוי' שלי."
‏כי לא אכפת לי אם אתה רפובליקני ‏או דמוקרט, אם אתה תומך בו או לא,
‏כל אדם אובייקטיבי יצטרך להודות
‏שהבן זונה פשוט גרוע בזה.
‏הוא באמת כך.
‏היו לנו נשיאים בעבר שעשו עבודה רעה,
‏אבל השיט הזה גרוע מעבודה רעה.
‏מפחיד לראות את זה.
‏הולי שיט.
‏זה כמו לראות מקטרת קראק ‏במושב הנוסע של האובר שלך.
‏מה לעזאזל לא בסדר עם הבחור הזה?
‏יו, הוא פשוט משוגע, אני צפיתי...
‏אני צפיתי בדונלד טראמפ במסיבת עיתונאים.
‏והבן זונה אסף את כל התקשורת,
‏והוא באופן מפורש,
‏באופן מפורש ביקש מהמדיה, בפנים,
‏להפסיק למצוא עליו חרא.
‏אני הייתי כזה, "יו.
‏יו. הבן זונה הזה דפוק."
‏ואז... אני אפילו לא ממציא את זה.
‏השפתיים שלו התחילו להזיע.
‏השפתיים שלו. ראיתם פעם ‏בן זונה עם שפתיים מזיעות?
‏מה לעזאזל לא בסדר עם השפתיים שלו?
‏זה כמו אם אתם על המטוס, בסדר? ‏הייתם פעם על מטוס...
‏אני מפחד לטוס. אני עושה את זה כל הזמן. ‏אני מפחד שם.
‏ולפעמים מטוס יתקל במערבולת אוויר.
‏ואז אני נעשה מתוח, ‏אבל אני תמיד מסתכל על הדיילת,
‏והיא נראית רגועה, וזה גורם לי להרגיש רגוע.
‏אבל אם השפתיים של הכלבה הזאת היו מזיעות?
‏זה מבעית. כאילו, ‏"יו, למה השפתיים שלך מזיעות?
‏מה את יודעת?"
‏ואז...
‏אני אפילו לא ממציא את השיט הזה, ‏הבן זונה תופס את הפודיום, ואומר,
‏"אתם לא יודעים כמה מפחידים ‏הדברים שאני קורא בתדרוכים שלי."
‏ואני אמרתי, "הולי שיט, בנאדם. ‏אתה לא אמור לספר לנו את זה, אחי. "
‏זוהי מנהיגות גרועה.
‏אפילו כהורה, נראה לכם ‏שהייתי מושיב את הילדים,
‏"היי, איש קטן, בוא הנה מהר. ‏אני אדבר איתך לרגע.
‏אני בפיגור של 3 חודשים בשכר הדירה,
‏ואני מודאג.
‏מאוד מודאג.
‏לך, לך לבית הספר ושיהיה לך יום פורה.
‏פשוט חשבתי בקול רם. ‏פורק קצת שיט מהלב שלי."
‏אני כאילו, "מה לעזאזל אתה עושה, אחי?"
‏זה רע, בנאדם.
‏ג'יזס קרייסט.
‏כל הרעיונות של הבן זונה ‏נשמעים כמו רעיונות של "אנשים מסטולים."
‏כאילו הוא לא חושב על הדברים ‏לפני שהוא אומר לנו אותם.
‏הוא רק אומר לנו מה הוא חושב ‏ברגע שזה קורה לו.
‏השיט הזה נשמע משוגע.
‏"אני אלך לסין,
‏ואני אקח את העבודות האלה מסין
‏ואביא אותם חזרה לכאן לאמריקה."
‏בשביל מה? בשביל שהאייפון יעלה 9,000 דולר?
‏תעזוב את העבודה בסין לשם היא שייכת.
‏אף אחד מאיתנו לא רוצה לעבוד כל כך קשה.
‏מה לעזאזל הוא חושב?
‏אני רוצה ללבוש נייקי. ‏אני לא רוצה לעשות את השיט.
‏מה לעזאזל אתה עושה?
‏תפסיק לנסות לתת לנו עבודות סיניות.
‏"אני הולך להחזיר את תעשיית הפחם."
‏פחם?!
‏אני אפילו לא מגזים...
‏מעולם בחיי אפילו לא ראיתי גוש פחם מזויין.
‏אני באמת לא יודע בשביל מה פחם משמש.
‏אם יהיו בני זונות ‏שחופרים באדמה ומחפשים חרא,
‏שימצאו לי כמהין. זה מה שמעניין אותי.
‏לפחות מחירי כמהין יוצאים מכלל שליטה.
‏אם זה יעשה יותר גרוע אצטרך לחזור להשתמש ‏בחמאה רגילה כמו כולם.
‏גרועה, עבודה גרועה.
‏הבן זונה הזה פגע בקוריאה הצפונית ‏עם איומי קרב ראפ.
‏"זעם ואש."
‏כאילו, "יו! יו, מה אתה עושה?"
‏זו קוריאה, בנאדם.
‏קים ג'ונג און הוא בן זונה מטורף.
‏הוא... הוא עשוי להיות מטורף כמו טראמפ.
‏זה חרא מפחיד.
‏ואם אתה אחד מאותם בני זונות נאיבים שחושבים ‏שמלחמה עם קוריאה הולכת להיות קלה,
‏אז אתה לא משחק "קול אוף דיוטי" ‏בשלוש לפנות בוקר כמוני.
‏כי זו השעה שהקוריאנים משחקים.
‏ילד קוריאני מזויין בן שמונה ‏חיסל את כל המחלקה שלי אתמול בלילה.
‏מעולם לא ראיתי מישהו במשרה כה גבוהה
‏רק עם פתרונות בסיסיים ביותר. ‏כאילו, אתם יודעים...
‏"אנחנו לא צריכים לתת ‏לעוד מוסלמים להיכנס לארץ
‏עד שנצליח להבין מה קורה."
‏האם הוא הרגע אמר, ‏"עד שנצליח להבין מה קורה"?
‏מי לא יודע איך לעשות מתמטיקה בסיסית?
‏בואו נספור, בסדר?
‏היו 17 אירועי ירי המוני בארצות הברית.
‏ארבעה מהם נעשו על ידי מוסלמים.
‏אף אחד מאותם ארבעה מוסלמים ‏היה מאחת משבע המדינות
‏שבאיסור המקורי המטופש-תחת שלך.
‏ומכיוון שהוא העלה את זה, ‏שאר 13 אירועי הירי
‏נעשו על ידי לבנים נושאי לפידי טיקי.
‏אלו הן עובדות.
‏אתה לא רואה אותי מנסה לאסור ‏מאנשים לבנים את המופע
‏כדי לשמור על שאר הקהל בטוח.
‏זה רעיון איום ונורא, כי זה מרושע וגזעני.
‏והכי חשוב...
‏זה יהיה קטסטרופלי לשורת הסכום שלי.
‏אם לא היו כאן אנשים לבנים הלילה,
‏הייתי עלול לעזוב את המקום עם 1,800 דולר.
‏האיש הזה צריך להבין
‏שכולנו זקוקים זה לזה.
‏ובגלל זה אנחנו לעולם, ‏לעולם לא נהיה מסוגלים לנצח את סין.
‏כי כולם באמריקה גזעניים,
‏וכולם בסין הם סינים.
‏הבן זונה הזה קרא את זה לא נכון.
‏וגם אל תאמינו לתקשורת, ‏כי בזמן שכל החרא הזה קורה,
‏התקשורת מנסה לגרום לנו להאמין
‏שהקיצוניים שבינינו הם הנורמה.
‏אנחנו יכולים לא להסכים, זה בסדר.
‏ורובנו שומרים על ראש שקול לגבי החרא הזה.
‏אתם יודעים למה אני מתכוון... אמריקאים ‏בכללי מכבדים את האמונות אחד של השני,
‏גם אם הם לא חולקים את האמונות האלה.
‏אני יודע שאני מכבד. ‏אני מכבד את האמונות של כולם,
‏חוץ משל האמישים.
‏כי הם היחידים שאני יכול לומר בבירור,
‏שהאלוהים שלהם טועה.
‏באוהיו, מגבלת המהירות היא 120 קמ"ש,
‏ונתיב אחד של התנועה חסום ‏על ידי סוס ועגלה ארורים.
‏האלוהים שלך מגוחך.
‏כל אנשי האמיש מסביבי מכירים אותי.
‏לא מהטלוויזיה, כמובן.
‏הם מכירים אותי מהרחובות.
‏כי כשאני רואה את הסוסים והעגלות, ‏אני עוצר את הפורשה ומדבר איתם.
‏"אזיקיאל.
‏אזיקיאל, אתה בטוח
‏שאלוהים לא רוצה שיהיה לך ‏את כל הטכנולוגיה או האנרגיה הזו?
‏אני לא שומע אותך, ‏תן לי לכבות את המזגן הזה.
‏מה אמרת?"
‏והם כאילו אומרים, "תתרחק ממני.
‏אתה מנסה לפתות אותי כמו השטן."
‏"שטן?
‏לא, אחי. אני מנסה לשים אותך על המשחק, זיק.
‏זה עולם גדול כאן בחוץ.
‏אני פשוט עברתי 40 ק"מ בתוך 30 דקות.
‏זה מסע של יום בשבילך.
‏אתה אפילו לא יודע מה הולך להיות ‏מזג האוויר מחר, נכון?
‏אני יודע.
‏אתה אפילו לא יודע שיש ‏פוקימון יקר ערך על הכתף שלך.
‏ביי ביי."
‏ואז אני נוסע משם.
‏היי, העט. ‏כן.
‏צריך את העט הזה.
‏הסיגריה האלקטרונית שלי? ‏-כן, אני רוצה שאכטה.
‏אתה רוצה שאכטה מהסיגריה אלקטרונית שלי?
‏מצטער, אחי. ‏אני מנסה לא להידבק בהרפס. מצטער.
‏אני משחק חתול ועכבר ‏עם הרפס כבר 30 שנה, אבל...
‏בכל לילה שאני הולך למועדון, ‏אני כזה, "לא הלילה, הרפס."
‏בלי לזלזל. אני לא אומר שיש לך הרפס.
‏אני רק אומר שלאחד מכל חמישה אנשים יש, ‏אז בואו רק...
‏בואו רק ניזהר מהבן זונה, ונוודא ש...
‏אנחנו יוצאים עם השפתיים איתם הגענו.
‏לפעמים אני חושב שהתקשורת קשה עם טראמפ.
‏כי אני רואה חרא שהם מוצאים עליו ‏שלא נראה לי רע.
‏הוא הסתבך בצרות ‏כי לא נשאר מספיק בבית הלבן.
‏למי אכפת? ‏הבן זונה היה עשיר.
‏הוא נהג לחרבן באסלות מזהב.
‏זה נכון. אני לא יודע ‏אם הייתם פעם בבית הלבן.
‏זה נראה כמו מקום נחמד מאוד לעבוד, אבל...
‏גם אני לא הייתי רוצה לחיות בבית המעפן הזה.
‏השיט הזה.... נראה מפחיד.
‏תדמינו לעצמכם שאתם מנסים לאונן בבית, ‏ואת אברהם לינקולן פשוט מביט בך כמו...
‏שיט, גם בוש לא נשאר שם. הוא גם היה עשיר.
‏הוא אמר, "לעזאזל עם זה. ‏אני הולך לחווה שלי בטקסס."
‏אובמה היה הבן זונה הראשון ‏שעבר לבית הלבן ואמר,
‏"זה מקום נחמד.
‏תראו את השטיח הזה."
‏התקשורת עלתה עליו כשהוא שם ‏את ג'ארד קושנר בקבינט שלו,
‏לא חשבתי שזה הדבר הגרוע ביותר שהוא עשה. ‏אני מתכוון, זה היה עדיין מוקדם...
‏זאת אומרת, זה לא חסר תקדים. ‏לקנדי היה את אחיו כיועץ המשפטי לממשלה?
‏הבן זונה הזה הוא זר לוושינגטון.
‏להיות כנה איתכם, ‏אני בטח הייתי עושה את אותו הדבר.
‏למען האמת, אני עושה.
‏אתם חושבים שאני הולך לפגישה בהוליווד ‏עם כל האנשים הלבנים לבדי?
‏אני מביא מהרחוב את השחור שלי מק מיטנס.
‏אני אפילו לא יודע את שמו האמיתי. ‏כולם פשוט קוראים לו מק מיטנס.
‏אבל אני יודע שהוא לא כשיר ‏אפילו להקשיב לפגישות האלה,
‏אבל... הבן זונה הזה רק גורם לי להרגיש טוב.
‏וכל הלבנים מסתכלים עליי כאילו, ‏"דייב, אכפת לך לשאול את החבר שלך מק מיטנס
‏לסלוח לנו כדי שנוכל לדבר על עסקים?"
‏ואני אומר, "לעזאזל עם זה.
‏כל מה שאתה אומר לי, ‏גם מק מיטנס יכול לשמוע."
‏והוא מקשיב לכל הפגישה.
‏כשהם מסיימים לדבר, ‏אני מסתכל על מק מיטנס,
‏ואם הוא נותן לי את הסימן...
‏אני אחתום על הניירות.
‏זו תחושת בטן.
‏או מה דעתכם על זה.
‏זוכרים שזה היה יום אחרי הבחירות,
‏ונשיא טייוואן התקשר ‏לדונלד טראמפ לברך אותו?
‏ודונלד טראמפ, כמובן, לקח את השיחה
‏ושוחח עם נשיא טייוואן.
‏הבעיה עם זה הייתה...
‏לטייוואן אין נשיא.
‏ארצות הברית מתפקדת עם מה שמכונה ‏"מדיניות של סין אחת"
‏וטייוואן היא פרובינציה מורדת של סין.
‏ודונלד טראמפ לא ידע זאת,
‏והרים את השפופרת והתחיל לפטפט, ו...
‏התקשורת אכלה את התחת שלו. ואני לא אשקר,
‏אני צחקתי, הייתי כאילו,
‏"אוי, שיט, הבן זונה המטומטם הזה ‏הוא בצרות."
‏ואז באותו לילה, הייתי במיטה נסחף לשינה,
‏ואז... הייתי חייב ‏להודות בזה לעצמי. כאילו...
‏"גם אני לא ידעתי את השיט הזה."
‏ואז הבנתי שהתקשורת ‏הבינה לא נכון את הסיפור.
‏הסיפור לא היה זה ‏שדונלד טראמפ לקח את השיחה.
‏הסיפור הגדול יותר הוא שאף אחד לא אמר ‏לדונלד טראמפ לא לקחת את השיחה.
‏זה מבעית.
‏לעזאזל, אין לך מק מיטנס בצוות שלך?
‏זה לא היה כאילו הם מתקשרים לבית הלבן. ‏הם התקשרו למרכזיה במגדל טראמפ
‏והם הצליחו לעבור את כולם.
‏"אדוני הנשיא, יש את ריקי-טיקי-טבי ‏בטלפון בשבילך."
‏"כן, תעבירו אותו.
‏הלו. שלום, ריקי-טיקי.
‏טוב לשוחח איתך."
‏"אדוני הנשיא, יש את ג'ון ג'ייקוב ‏ג'ינגליימר שמידט בטלפון."
‏"השם שלו הוא כמו השם שלי. תעביר אותו.
‏הלו. שלום, ג'ון ג'ייקוב. בוא נדבר עסקים."
‏כמה אנשים בחדר הזה
‏לא במקור מארצות הברית?
‏במחיאות כפיים.
‏מאיפה אתה, אחי? אתה שם.
‏עירק.
‏אתה מעירק?
‏אני סתם צוחק עליך.
‏כמה זמן אתה כאן בארץ?
‏עשרים ושלוש שנים.
‏עשרים ושלוש שנים? אתה כבר אזרח?
‏אתה כן? ברכותי, מזל טוב.
‏ובכן, ברוך הבא לארץ הגדולה הזאת.
‏אתה יודע, אני אתן לך שיעור היסטוריה,
‏כי אני בטוח שזה לא היה בבחינת הכניסה שלך.
‏אבל כל אמריקני שהתאזרח
‏שמע משהו על מה שאני עומד לספר לך.
‏תדמיין, זה בתחילת שנות ה-50 בארצות הברית.
‏ילד בן 14 נוסע...
‏משיקגו למיסיסיפי
‏כדי לפגוש את משפחתו המורחבת בפעם הראשונה. ‏הוא מעולם לא היה במיסיסיפי.
‏ולפני שהוא הלך, אימו אמרה לו,
‏בהדגשה רבה, היא אמרה,
‏"אם גבר לבן מסתכל לך בעיניים ‏במיסיסיפי, תפנה את מבטך."
‏ואני לא יודע על מה אתם יודעים על ‏אנשים שחורים משיקגו,
‏אבל הם לא אנשים מפוחדים.
‏האגדה מספרת, שהוא היה לפני חנות מכולת,
‏מסתובב עם דודניו, מבלים,
‏ואישה לבנה יצאה מהחנות,
‏והוא חשב שהיא יפה, והוא אמר...
‏"ביי, בייבי."
‏לא מבין שזה עתה הוא עשה טעות קטלנית.
‏ארבעה ימים מאוחר יותר...
‏קבוצה של גברים לבנים בוגרים
‏פרצו לבית המשפחה
‏וחטפו ילד בן 14 ממיטתו,
‏מול משפחתו שהיו חסרי אונים לעצור אותם,
‏והוא מעולם לא נראה שוב בחיים.
‏שמו היה אמט טיל.
‏הם מצאו את גופתו אולי כמה ימים לאחר מכן.
‏היא הייתה בנחל,
‏קשורה לגלגל כדי שתישקע,
‏מוכה קשות ונפוח.
‏מחריד.
‏ומזל לכולם באמריקה...
‏אמו הייתה גנגסטרית.
‏כן.
‏אם אתם יכולים לדמיין,
‏בעיצומו של הסיוט הגרוע ביותר לאם,
‏לאישה הזאת הייתה את ראיית הנולד ‏לחשוב על כולם.
‏היא אמרה, "תשאירו את הארון ‏של הבן שלי פתוח."
‏היא אמרה, "העולם צריך לראות ‏מה הם עשו לתינוק שלי."
‏וכל אמצעי פרסום כאן בארצות הברית,
‏ממגזין "ג'ט" כל הדרך ל-"ניו יורק טיימס",
‏פרסמו את הגוף הנפוח להחריד על העטיפה.
‏ואם התנועה לזכויות האזרח שלנו ‏הייתה מכונית,
‏גופתו של הנער הזה הייתה דלק פרימיום.
‏זה היה רגע מכריע מאוד בהיסטוריה האמריקאית,
‏שבו כל אדם חושב וחש היה כמו...
‏"אנחנו חייבים להיות יותר טובים מזה."
‏והם נלחמו יפה, והנה כולנו כאן.
‏והסיבה שאני מספר זאת הלילה,
‏ולמה זה רלוונטי עכשיו, ‏כי לפני פחות משנה,
‏האישה שלכאורה הוא שרק לה...
‏הודתה על ערש דווי...
‏כי היא שיקרה בעדותה בבית המשפט.
‏ואתם יכולים לדמיין, ‏כאשר אנו קוראים את החרא הזה,
‏חשבנו, "את חתיכת כלבה, שקרנית."
‏היינו זועמים.
‏זאת הייתה תגובתי הראשונית.
‏ותגובות ראשוניות, ‏כולנו למדנו ככל שאנו מתבגרים,
‏שגויות לעתים קרובות, ‏או לעתים קרובות יותר חסרות.
‏הם מכנים תופעה זו "לעמוד קרוב מדי לפיל."
‏האנלוגיה היא שאם אתה עומד קרוב מדי לפיל,
‏אתה לא יכול לראות את הפיל.
‏כל מה שאתה רואה הוא העור דמוי הפין שלו.
‏אתה חייב לצעוד לאחור ‏על מנת להסתכל טוב יותר.
‏ועל ידי הליכה לאחור ומחשבה נוספת,
‏הבנתי שבטח היה קשה מאוד לאישה הזאת
‏לספר אמת מתועבת על עצמה בכל נקודה בחייה.
‏אפילו ממש בסוף.
‏ואני הייתי אסיר תודה
‏שהיה לה האומץ לספר זאת ‏לפני שעזבה את העולם הזה.
‏בגלל שזו אמת חשובה,
‏ואנו היינו צריכים לדעת.
‏ואני אמרתי לעצמי, ‏"טוב, תודה על שאמרת את האמת...
‏חתיכת כלבה, שקרנית."
‏כן!
‏ואז הזמן נמשך,
‏ולאחר זמן מה, ‏אתה יכול בערך לראות את כל הפיל.
‏וזה מלמד ענווה.
‏כי אתה מבין שהאישה הזאת שיקרה,
‏והשקר הזה הוביל לרצח.
‏אבל הרצח הזה הניע רצף של אירועים
‏שעשו את החיים הנפלאים שלי לאפשריים.
‏שעשו את הלילה הזה לאפשרי.
‏איך זה יכול להיות ששקר כזה ‏יכול להפוך את העולם למקום טוב יותר?
‏זה מטריף.
‏וככה אני מרגיש לגבי הנשיא הזה.
‏אני מרגיש שהבן זונה הזה ‏יכול להיות השקר שמציל את כולנו.
‏כי מעולם לא הרגשתי יותר אמריקאי
‏מאשר כשכולנו שונאים את הבן זונה הזה יחד.
‏ג'יזס קרייסט. זה טוב.
‏וכאשר זה קורה, אני רואה את כל מי שנאבק.
‏אז, אם אני על הבמה,
‏ואני מספר בדיחה שגורמת לך ‏לרצות להכות טרנסג'נדר,
‏אז אתה בטח חתיכת חרא, ‏ואל תבוא לראות אותי עוד.
‏או אם אתה לא מבין שכאשר שחקן פוטבול
‏כורע ברך במהלך ההמנון הלאומי,
‏הוא בעצם יוצא להגן עליי, ‏כך שאולי לא תרצה להסתבך איתי.
‏כי אני נשבע שלא משנה כמה רע זה יהיה,
‏אתם בני ארצי,
‏ואני יודע בוודאות שאני נחוש ‏לפתור את החרא הזה איתכם.
‏ואם אותה אישה שאמרה ‏את אותו שקר מתועב הייתה חיה היום,
‏הייתי מודה לה על השקר.
‏ואז הייתי בועט לה בכוס.
‏תודה רבה לכם, וושינגטון, די.סי.
‏שאלוהים יברך אתכם ולילה טוב.
‏תרגום כתוביות: ליפא אביחי בוב