UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
În Austin sunt piste de biciclete grozave.
Îmi place să pedalez prin oraș.
De obicei, primul meu popas de la aeroport e la Torchy's.
Nu știu de ce. Poate fiindcă e al naibii de bun.
- Bine ai venit! - Aici fac mereu prima oprire.
- Ce faci? - Mă bucur să te văd.
- Bun! Iau Migas, fiindcă e dimineață. - Migas, da.
- Mr. Orange, cu somon. - S-a făcut!
- Și sosul Green Chile Queso. - Nu se poate fără.
Mersi!
- A venit sosul! - Ce bine!
- Poftim! - Mersi.
Dacă vii în Texas, ai nevoie de queso.
- Taco! - Bine!
Sunt taco texani.
Se simte Texasul.
Apropo, n-am mai făcut asta.
E scârbos sau ăsta e răspunsul?
Trecem la prânz.
Nu e mâncare mexicană din Mexic.
E mâncare mexicană din Texas.
Cine vrea taco?
Eu!
E foarte bun.
Vai de mine! Nu așa!
Alo!
Stați!
Îmi lipsesc trei degete.
Un bărbat vesel și flămând
Se preumblă peste mări și țări
Ca să înțeleagă
Arta pastelor, porcului, puiului și mielului
Va veni la voi cu mașina
Va veni cu avionul
Vă va cânta
Și vă va dansa
Va râde cu voi
Va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru Cineva să-l hrănească
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum!
Când prezentam conceptul emisiunii, șeful postului Travel Channel mi-a zis:
„Sondajele arată că telespectatorii noștri nu sunt amatori de călătorii.”
Când am dat să plec, a adăugat:
„Apropo, singura mâncare care îi interesează pe americani
e barbecue-ul.”
Bun. Ne-am dus la Food Network, iar președintele de acolo mi-a zis,
iar ăsta e adevărul adevărat: „Ne distanțăm de mâncare.”
Când dădeam să plec, iar: „Apropo, pe americani îi interesează doar…”
„Nu-mi zice! Barbecue-ul.”
Morala poveștii e…
Americani, dacă vă interesează cu adevărat barbecue-ul,
episodul ăsta e pentru voi.
Bun venit în Austin!
E un oraș plin de viață.
Are mai multe spații de concerte decât Nashville, am aflat cu mirare.
Mâncarea e grozavă, nu doar barbecue-ul. Iar oamenii sunt minunați.
Am găsit localnicul perfect cu care să-mi încep sejurul.
Daniel Vaughn e redactor pe barbecue… Da, există un redactor specializat.
La revista Texas Monthly.
El e. Și e bazat.
Tragem o tură de barbecue.
Începem la LeRoy and Lewis,
camioneta cu barbecue a asociaților Sawyer Lewis și Evan LeRoy.
- Ăsta e barbecue de școală nouă? - Cea mai nouă.
Afumătoarea e mai mare decât restaurantul.
Așa e.
Zi-mi ce mănânc.
Luăm neapărat obrăjori de vită. Li s-a dus vestea.
- Cârnatul cu hamei citra. E grozav. - Da.
Costița. Se face o dată pe săptămână. E fleică cu os.
- Și nu pot să nu iau un burger. - Burger.
Trebuie să luați și conopidă.
Sună-mi doctorul, zi-i că nu e doar carne.
Exact.
În Austin găsești barbecue în multe locuri.
Unele sunt legendare: Franklin Barbecue, La Barbecue…
Sunt locuri fenomenale.
Nu mă ocup de ele azi.
Azi vă arăt chestiile noi.
- Hai la barbecue! - Vine!
Toată carnea e din Texas.
Ferme locale, animale crescute sustenabil și fără chin.
Cap de piept, obrăjori de vită… Dedesubt e costița.
Ditamai fleica de porc cu os.
O conservăm noi, toată bucata de șuncă.
- Arăt la cameră? - Afumată de două ori, glazurată…
Priviți cumplita costiță!
Ține-o așa, să…!
Adio, lume!
De unde să mușc mai întâi? De aici sau de aici?
- De aici. - De acolo?
Ce?!
E bomboană.
- Ce?! - Nu cred că apuc să mușc.
Nu.
Mai avem.
Primești și tu una.
- Bine. - Mamă!
Uite în spate!
- N-am terminat. - Ce?!
Aici e chili con carne, brânză și chipsuri de porumb,
cu ardeii noștri jalapeño afumați și murați.
- Salată Caesar cu varză kale. - Bun!
Fasole prăjită artizanală.
Frate! În creierul meu explodează artificii.
Uite la chestia asta cu chipsuri de porumb!
Corectați-mă dacă greșesc, dar școala nouă de barbecue
e o adaptare a școlii vechi?
Da. Gătim prin metode tradiționale. Barbecue-ul e o metodă, nu un preparat.
Noi aducem o calitate diferită preparatelor tradiționale de tip barbecue.
Avem sosurile noastre.
- Să-l încercați pe cel cu sfeclă! - Cu ce?
Eu îmi pun pe pâine cu cartofi niște obrăjori de vită,
kimchi și un spârc de sos cu sfeclă.
Iată dumicatul!
Un dumicat mare.
Am obrăjorii plin de obrăjori.
Noi suntem unici prin faptul că nu facem deloc risipă.
- Azi nu se risipește nimic. - Ăsta e țelul.
Și un burger.
- A sosit burgerul! - Doamne!
- Chiftea de 225 g, afumată. - Îl tai?
- Întâi îl arăt. - Castraveciori, ceapă…
Pur și simplu…
Măiculiță! Richard!
Bietul Richard!
Nu vreau să-l laud prea mult, dar o să-ți schimbi conceptul de burger.
E gătit la perfecție.
Vai, Richard!
- Care e verdictul? - Doamne!
- Are și crustă de la afumătoare. - Da, are…
Daniel, tu ai spus odată că amintește de burgerii făcuți în curtea casei.
Așa e!
Aduce cu ce ai face cu prietenii în spatele casei.
Dacă aș avea prieteni talentați.
Te pricepi.
- Să găsesc. - Cum mă înfrânez?
- Punem și la pachet. - Așa te înfrânezi!
Adio, burger!
Unde suntem?
Avem aici camioneta Distant Relatives și berăria Meanwhile Brewing.
E un țarc cu mâncare, alipit unei berării. E drăguț, fiindcă…
- Avem asta. - Avem bere.
E bună.
Am venit printr-un parc industrial, dar aici e paradis.
- E ascuns bine. - Poți veni cu familia.
E mult spațiu în Texas.
Da, așa e.
- Bună! - Tu ești Damien.
- Salut! - Da, eu sunt.
Eu sunt Phil.
Damien Brockway e un maestru bucătar afro-american
care a integrat barbecue-ului unele influențe africane.
Mă bucur să te văd. Hai, spune-ne ce ne-ai adus.
Aici avem garniturile.
Fasole pestriță, margini arse de cap de piept,
arahide iuți afumate…
- Îmi trebuie la televizor. - Absolut.
Sfeclă galbenă murată.
Ridichi coapte în untură, cu sos iute de zară.
Atac fasolea.
N-am mai mâncat ridichi într-un loc ca ăsta.
Iau.
Nici eu.
- Tare! - Vreau să-ți aud povestea.
Lucrez în camioneta aia.
De unde vine numele?
„Rude îndepărtate” e un trop comun în cultura afro-americană.
Vorbește de legătura cu continentul african,
de unde ne tragem ca popor.
Unele mirodenii și ingrediente,
de pildă varza furajeră, fasolița, grăuntele paradisului…
Noi folosim aceste ingrediente.
Afro-americanul modern creează în cadrul acestei culturi…
Dar luați alimente și mirodenii de pe continentul-mamă?
Absolut. Dar și tradiții din diferite zone ale SUA.
Sosul nu seamănă cu ce capeți la barbecue în majoritatea localurilor.
Așa e. Ce conține?
Noi însoțim fiecare carne cu un sos specific.
Până și sosurile sunt nemaipomenite și originale.
Unt cu muștar afumat.
Ăsta e sosul pentru pui.
Da, e sosul pentru pui. Oamenilor le place și îl cer.
Rar am mâncat pui cu sos așa bun.
Îl mănânc pe tot.
Asta îți face un barbecue excelent.
- Crezi că nu ți-e foame… - Găsește un gol în ființa ta și îl umple.
Da.
Vom reveni la barbecue, promit.
Dar, înainte, trebuie să vorbim de altă bucătărie importantă din Austin.
Un restaurant pe sufletul meu e Suerte.
Și în Mexic rar am intrat în restaurante mexicane mai bune.
- Bună! - Bună!
- Mă bucur să te văd. - Și eu.
Mă întâlnesc cu două prietene bune din Austin, Emily și Caitilin.
Ele au creat și organizează Austin Television Festival.
El e maestrul bucătar Fermín Nuñez.
- Ce bine arătați! - Ne-am gătit pentru tine.
Ce drăguț! Și eu pentru voi.
- Și eu, pentru voi toți. - Ești frumos.
- Noroc! - Salud!
Așa!
E bun. Avem gusturi bune.
- Ce conține? - Mezcal.
N-am citit mai departe.
E varianta noastră de Margarita. Facem așa ceva.
Suntem un restaurant mexican, dar în estul Austinului.
Nu e tocmai bucătărie tex-mex.
- Nu, dacă mă întrebi pe mine. - Ești mexican.
Da. Și eu, și restaurantul.
Mâncarea e mexicană, dar există o influență texană.
Puțin, da.
Gătește mâncare mexicană, dar cu tenta sa personală.
Suntem în Texas. Se pune ca tex-mex?
Îmi trebuie un expert mai bun.
Acesta e ceviche.
Sub tostada
e păstrăv-curcubeu abia tăiat, servit în zeamă de ardei iuți și portocale.
- Poftă bună! - Mersi.
Abia aștept să gustați!
Mie mi se pare specific texan.
Sunteți profesioniști, folosiți linguri.
- Să pui de toate! - Da, dumicatul perfect.
Poți să-i zici mâncare mexicană, tex-mex, Austin-mex… E delicioasă.
Știi de unde le cunosc?
Ai participat la festivalul lor în anii trecuți?
- Ați revenit acum. - Da, fizic, în iunie.
Festivalul pune accent pe comunitate.
Cel virtual a ieșit foarte bine,
dar importante sunt clipele neplanificate, prietenii noi…
Magia sosirii oamenilor face evenimentul special.
Oamenii se bucură să vadă chipurile de la televizor…
- Așa e. - …pe viu.
Festivalul e axat pe mâncare și băutură.
La mesele rotunde ale lui Phil deseori se ia micul-dejun.
- „Haideți la taco cu Phil!” - Cine n-ar vrea?
Bei și ciugulești ceva la televizor.
- Trebuie să vii. - E frumos.
Am adus tamale mole blanco.
Gremolata cu muguri de pin dedesubt, învelită în sosul alb,
presărată cu hoja santa deshidratată.
- Cu ce? - Hoja santa.
Hoja santa înseamnă „frunză sfântă”.
Cu această frunză a fost chipurile înfășat pruncul Iisus.
- Serios? - Mersi pentru „chipurile”.
Nu știu cât e de adevărat.
Deci ne dai un scutec.
Poți să spui și așa.
Spun chestii din astea ca să mă servesc primul.
Frumos!
Doamne!
Nu e grozav?
Urmează barbacoa de capră, capră gătită în frunză de banan.
Stropim cu limetă?
Parcă desfaci cadoul de Crăciun.
Cui nu-i place?
- Tuturor le place, nu? - Vai de mine!
Am mai mâncat capră, dar nu prea des.
Da? Ce părere ai?
Îmi place. Încerc să-mi dau seama ce îi dă…
Se zice că rața are un gust distinctiv. La fel și capra.
E cea mai consumată carne din lume.
- Zău? - Da.
- Nu puiul? - Tu știi. Capra.
Nu știam.
Se consumă în toate culturile din lume.
Și eu aș fi zis puiul.
Poftim?
E pe locul cinci în lume la consum.
Eu am citit că e pe primul loc.
Ce zice?
„Datele nu susțin ideea că carnea de capră e cea mai consumată din lume, Phil.”
M-ai mințit.
- Da. - Despre ce ai mai mințit?
- Aș fi zis mai departe. - Și eu.
Dacă spui cu simț de convingere la televizor…
V-a convins.
…lumea te crede.
- Bună! - Phil!
Phil, te iubim!
- Te iubim! - Să vă zic despre carnea de capră.
Barbecue-ul din Austin e așa bun,
încât e aproape imposibil să nu mănânci la fiecare masă.
E o problemă, ca să fiu sincer.
Din fericire, Daniel mai are un loc grozav să-mi arate.
Mă duce la alt local cu barbecue revoluționar, InterStellar.
I se potrivește șapca cu „nebun după BBQ”.
- Cum s-a născut pasiunea? - Mutându-mă în Texas.
E o cerință.
M-am abonat la revista Texas Monthly.
Aveau un Top 5 atunci.
M-am organizat într-un weekend, să merg la toate cinci localurile.
Ai mers cu prietenii?
Da. Ne plăcea berbecue-ul din Dallas.
Ne întrebam cu cât să fie mai bun aici.
Apoi te duci și ai o revelație.
Ne uitam unul la altul mâncând: „Despre asta era vorba.”
- Îmi place saltul în calitate. - Da.
E motivația mea.
Bună!
Sunteți gata pentru mâncare?
Chiar voiam un mic-dejun ușor.
- Absolut. - E tipic texan.
Maestrul John Bates vine din lumea mâncării cu ștaif,
dar s-a reorientat spre fericirea maselor largi.
Uitați ce frumos!
Nici nu te-am salutat.
Mă bucur să te văd.
Bună, John. N-am mai fost aici. Nu ne știam.
- Vom fi prieteni buni după masa asta. - Și eu cred. Cu ce să încep?
Eu încep cu pieptul. Atacă marginea arsă.
Apoi treci la miel și la fleica de porc.
- Frate! - Termină cu curcanul.
- E considerat legumă pe aici. - Curcanul e legumă.
- Noroc! - Noroc!
- Un gust intens. - E cea mai bună parte a pieptului.
E minunată.
Mie îmi place să împart în două feliile cu grăsime, așa.
Asta e doar carne macră, dar asta…
- Vrei s-o împărțim? - Da.
Îți dă carnea macră, apoi pe cea cu grăsime și mănânci…
O împing cu limba în cerul gurii
și se topește.
Așa știi că grăsimea e gătită la perfecție.
Deși e concurență mare, ai simțit că poți oferi ceva diferit.
Da. Am abordat printr-o prismă nouă o mâncare tradițională,
dându-i individualitate.
Respectăm esența barbecue-ului texan, la care adăugăm micile noastre artificii,
cum ar fi cartofii gratinați.
E mâncare cu ștaif.
Ai putea s-o servești în orice restaurant de lux.
De asta are nevoie cartoful: smântână, unt, parmezan, usturoi
și puțin fum.
Se întâmplă că nevoile mele coincid cu nevoile cartofului tău.
Finalul grandios.
- Ești gata? - Da.
- Aia e a ta. - Bine.
Frățioare!
Spune-mi despre asta, până n-o îndes în gură.
Fleică de porc afumată, tăiată în cuburi și unsă cu glazură din ceai de piersică.
Sărat, dulce, afumat, gras. Tot ce vrei de la o bucată de barbecue.
Bine!
Doctore!
Bine că am lăsat-o la urmă!
Nu doar că e a naibii de gustoasă, dar ține loc de desert.
E vreun doctor în preajmă?
Ăsta e sloganul orașului Austin.
Situată în inima deluroasă a Texasului,
capitala Austin e al patrulea oraș ca mărime din stat.
Maiestuosul capitoliu a fost construit între 1882 și 1888
și depășește în înălțime Capitoliul SUA din Washington.
Se adeverește expresia „mai mare în Texas”.
Matthew Odom e principalul critic culinar al ziarului The Austin American-Statesman.
Suntem prieteni de cel puțin zece ani.
Mă duce la noul lui restaurant preferat,
Birdie's.
Tracy Malechek și Arjav Ezekiel sunt patronii.
Ea se ocupă de mâncare, el, de vin.
Vin de la New York. Au lucrat la Gramercy Tavern.
Fac paste superbe și legume delicioase.
Nu se poate doar barbecue.
Întâi un spumant festiv, la întâlnirea a doi vechi prieteni.
- Stai cu noi? - Așa sper.
- Acum e festiv. - Îmi pun și mie.
E un pinot noir ușor și efervescent.
Se îmbăiază vacile în el.
- De ce nu? - Mu!
- Bună! - Bună, Tracy!
- Ce faci? - Țopăi de bucurie.
- Ce e aici? - Panisse din năut.
Cu brânză pecorino și piper negru.
Frumos.
- S-ar zice că ai mai făcut asta. - Văd lămâia pe margine și am un țel.
- Cartofi prăjiți gourmet. - Da.
Am mâncat de vreo cinci ori și de fiecare dată e la fel.
Deși de data asta au prea multă lămâie.
Ai mei sunt din Portland, Oregon.
Tracy a crescut în Houston.
Eu voiam acasă.
Tracy voia să se mute în Texas.
Am dat cu banul și a câștigat ea.
- De asta sunteți aici. - Da.
Eu nu mă conformam.
Am pierdut pariul.
Măsluiam banul.
Bună din nou! Ăsta pare tartar.
Tartar de vită cu aioli de usturoi verde și pâine subțire.
Cartof dulce copt cu gușă de porc,
vinegretă cu apio și ridichi și miere cu xeres și piper negru.
- Sunt doxă pe uleiul de măsline. - Suntem tocilari.
Îmi place. Genul meu de tocilari, în ale mâncării.
- E un tartar interesant. - Bogat și ușor în același timp.
La asta aspirăm cu toții.
- E magic. - E grozav.
- Gătești mult? - Nu.
- Mănânc mult. - „Fac emisiunea asta ca să nu gătesc.”
Bună!
Ura, Tracy!
Fiți atenți!
Orechhiette cu cârnați de porc, fenicul și piper negru.
Nu.
Paste cavatelli cu anșoa și roșii.
- Îți place anșoa? - La nebunie.
- Astea sunt daruri. Mulțumesc. - Cu multă plăcere.
Are gustul autentic al Romei.
Asta e!
O clipă!
Da, știu.
Asta a fost recenzia mea.
- Bună din nou! - Bună!
- Fursec cu ciocolată à la Sicilia. - Scuipat de surpriză.
Prăjitură cu ulei de măsline.
Mulțumesc, Arjav.
Respiră!
Cum adică fursec à la Sicilia?
Are puțin extract de…
citrice și fenicul.
La urmă, gelato de vanilie aromat cu mandarină.
Ce zici, Phil?
- Tu ai mai mâncat? - Da.
Nu te superi dacă nu-ți dau.
Vă place Formula 1?
Știu că sunt mulți entuziaști.
Azi văd prima oară sportul de aproape.
- Eric? - Phil.
- Bună! - Mă bucur să te văd.
- Abia aștept să ieșim pe pistă. - Aoleu!
Am emoții. Știu că semăn, dar nu sunt Paul Newman.
Eric Paradis e șofer de curse.
Mă scoate pentru prima dată pe un circuit de Formula 1 într-un Ferrari.
Cică vom depăși 275 km/h.
Pentru ei cred că e încet.
Bănuiesc că sunt gata. Să încercăm. Ce se poate întâmpla?
Ne dăm în propriul nostru roller-coaster. O să fie distracție.
Am nevoie de ajutor.
Băgăm pe aici…
Așa îmi făcea tata înainte să mă sui pe tricicletă.
Asta e! Gata!
Ai mai fost pe pistă?
- Nu. - Nu?
Nu.
- Ai mai luat oameni în bolid? - E prima dată.
Glumesc.
- E mișto. - A vomitat cineva în mașină?
Nu cu mine.
Poate ai noroc azi.
Să mă țin de ceva?
Frânele vor fi destul de bruște.
Ai face bine să te împingi în scaun.
- Da? - Decelerația e mare.
Frate! Bine, mă țin de ușă și de propriul meu picior.
Da, ține-te bine de picior.
Poate mă țin de piciorul tău.
- Gata? - Eu nu accelerez nici pe autostradă.
Bun, îi dăm drumul.
Frate!
- Doamne! - Vezi viteza acolo.
Nu vreau să văd.
Mi-a fost rău o zi întreagă.
A fost foarte violent.
Nu doar accelerația, mai ceva ca la rachetă.
Dar și frânele bruște,
scârțâitul roților, virajele strânse, din nou accelerația,
frână la podea,
tras de volan,
frână la podea,
tras de volan,
în sus, în jos…
Parcă am suferit mai multe accidente de mașină.
Unde e plăcerea, oameni buni?
Și uitați la Eric!
Nu e aproape la fel de bun ca un sandvici cu carne?
Nu-mi pomeni de mâncare!
Am sosit!
Bine ai venit!
- Ce faci? - Bună! Eu sunt Phil.
- Bun venit în dojo-ul taco-ului! - Sunteți Taco Mafia.
Da.
Piața de taco e grozavă în Austin.
Câteva genii ale taco-ului
au format așa-zisa Taco Mafia.
Capii ei sunt Edgar și Sara, care au Nixta Taqueria.
Restul geniilor sunt Beto Robledo de la Cuantos Tacos,
Jerry Guerrero de la La Tunita
și Xose Velasco de la Discada.
Doi dintre voi se căsătoresc.
- Aceia suntem noi. Ne-am logodit. - Glumesc.
- Felicitări! - Mersi.
- Suntem în localul vostru, Nixta. - Da, Nixta Taqueria.
Cel mai bun restaurant din Austin.
Așa se zice, dar tu vei hotărî.
Dar și ei fac taco buni.
- Da. - Taco Mafia.
Cine e Nașul?
El.
- Da? Fiindcă a fost ideea ta? - Nu…
- Fiindcă ești cel mai înalt? - Te-ai speria de el într-un gang?
- Pare un uriaș blând. - Așa e.
Pe când el pare dur.
- Jerry e cu mușchii. - Ucigașul tăcut.
- E cu mușchii? - Da.
- Îl avem și pe Joe Pesci. - Joe Pesci.
Arată bine și are papagal.
Tu ce rol ai? Îi pui la punct?
Da. Ea e creierul operațiunii.
Și frumusețea.
Salucita!
- Ce beau? - Agua fresca cu ananas și căpșune.
- E excelentă. - Da.
Hai să începem cu primul taco!
Ăsta e făcut de noi.
- E cu carnitas de rață. - Cu ce?
- Cu carnitas de rață. - Mușc.
Da!
Doamne, Dumnezeule!
O rață bună cum rar întâlnești, într-un taco minunat.
Cât de mult „tex” e în „mex”?
Noi ne cam ferim de termenul tex-mex.
E o americanizare, nu?
- Da. - Voi vreți să fiți autentici.
Autentic inautentici.
Toți suntem americani, dar și mexicani.
Încercăm să aducem un omagiu.
Următorul. Spune-mi despre el.
E cu un amestec de carne de vită, carne de porc și legume.
Le gătim în grăsime proprie patru-șase ore.
Da?
E rețeta tatălui meu de acum 20 de ani.
E fenomenal.
- Mulțumesc. - Da.
Telespectatorii pot veni aici și mânca taco de la toți.
Da, suntem toți pe o rază de 2,5 km.
Da? Deci pot face turul.
Ăsta al cui e?
- Al lui Jerry. - Urmezi.
Asta e specialitatea mea, birria quesotaco.
Taco cu birria! Zău!
Tradițional se face cu capră sau miel. Aici, în Texas, punem piept de vită.
Taco cu birria și queso crocant.
Înmoi în…
Tăticule! Și ăsta e uluitor.
La final, Nașul Beto mă ucide cu o ofertă pe care n-o pot refuza.
- Finalul grandios. - Taco ca în Mexico City.
Ăsta e rustic, un amestec de suadero și longaniza.
Asta înseamnă cap de piept de vită și chorizo mexican.
Încă unul grozav.
Ce taco te-ar reprezenta pe tine? Ce ai pune în el?
Nu m-a mai întrebat nimeni.
O să spun pui.
- Bine. - Dar mai bună decât puiul e rața.
Și mai bună decât rața e gâsca.
Taco de gâscă!
Puteți să faceți?
Vă desfid! Mă întorc când o să aveți taco de gâscă.
- Ăla e taco-ul meu. - De gâscă, bine.
Sunt în Mafia! Trebuie să mă crestez și să batem palma?
Da, hai!
AICI SE MĂNÂNCĂ BINE
TEQUILA MERITĂ O ȘANSĂ!
STAND DE SĂRUTĂRI
FRIZERIE
Noul meu prieten Evan LeRoy, de la LeRoy and Lewis,
îmi face cunoștință cu prietena lui Jazz Mills.
Îmi place hrana gratis.
Jazz și prietena ei Carrie Fussell Bickley au demarat ceva minunat, Free Lunch,
pentru hrana celor fără casă.
- Bună! - Cine e fermecătoarea asta?
- Carrie. - Dar asta? Bună!
- Bună! - Phil.
- Eu sunt Carrie. - Ce faci?
Eu sunt Nnedi. Îmi pare bine.
Jazz, Carrie și Nnedi Agbaroji evoluau pe piața efervescentă a muzici indie.
Când COVID-ul le-a anulat concertele,
Jazz și Carrie s-au pus pe gătit și dăruit.
Întâi separat, apoi unindu-și forțele
pentru a hrăni persoanele fără adăpost din tabăra Esperanza.
Nnedi li s-a alăturat în 2021.
Ce e în pungă?
Azi la cină împărțim sandvișuri cu barbecue.
Întotdeauna dăm și fructe.
Fructele sunt cele mai căutate și cerute.
Cel mai important când faci ceva pentru nevoiași e să fii consecvent.
Când am aflat despre tabăra Esperanza,
ne-am angajat să mergem doar acolo.
Ca oamenii să știe că se pot baza pe noi, să creadă că ne vom întoarce.
- Bună! - Ce bucurie!
Da.
Am avut grijă să nu promitem prea mult,
să nu ne înhămăm la rezolvarea crizei persoanelor fără adăpost din Austin,
să ne angajăm doar față de acest grup
și să ne extindem doar când vom putea, realist vorbind.
Sunteți niște sfinte.
Știu și eu?
Vreau să se schimbe concepția despre cine este în stare să ajute.
E important ca opinia publică să înțeleagă ceva.
Nu suntem noi mai capabile, mai speciale. Nu suntem asistente sociale.
Suntem niște artiste care au pus destule întrebări
și au apelat la prieteni.
Pentru cui îi place ideea, aveți un website?
Da, www.freelunchatx.com.
Urmează un exemplu al creativității care înflorește în tot orașul.
E vorba de interculturalizare.
Restaurantul se cheamă Kemuri Tatsu-Ya.
Vin cu deosebită plăcere aici.
Azi mă însoțește Jane Ko, o bloggeriță culinară,
care cunoaște bine domeniul.
Aici mănânci și mâncare japoneză, și mâncare texană.
Îmi place fuziunea.
E o îmbinare firească pentru Tatsu Aikwa, născut în Tokio, crescut în Texas.
Dragilor, aici e tsukune de pui.
Amestecați cu frigăruia în ou și o tăvăliți prin pielea de pui prăjită.
- Ești gata? - Da. Hai!
Spargem gălbenușul. Te pricepi, freci bine.
Parcă faci frigănele.
Și o tăvălim.
Și o rostogolim prin castron.
E foarte jucăuș. Precis îi plac copiii.
- Ai copii? - Da, am un băiețel nou-născut.
- Mazel tov! Felicitări! - Mulțumesc.
Băiatului tău o să-i placă felul ăsta.
Uneori îl țin în ham la piept, cu fața spre lume, când gătesc acasă.
- Cât are? - Patru luni.
- Îl aduci aici și faci asta? - Nu aici, acasă.
Ai grijă!
Îmi place contul tău de Instagram, A Taste of Koko.
- Ko e numele tău? - Da.
Ești mare influenceriță,
dar îmi place îndeosebi că influențezi în scop nobil.
Am citit despre Hundred for Hospitality.
Explică ce este.
După cum știi, a venit COVID-19.
Eu activez în industria restaurantelor și a fost cumplit când s-a închis totul.
M-au sunat peste o sută de patroni de restaurante:
„Am închis. Ce ne facem?”
Am strâns bani și cu acei bani am cumpărat mâncare de la restaurante,
ca să le ajut să redeschidă.
Mâncarea am donat-o șomerilor din industria ospitalității.
Asta îmi place la industria voastră.
Cei care se ocupă de mâncare sunt generoși, iubitori, darnici.
Restaurantele și hotelurile sunt coloana vertebrală a economiei orașelor.
Da. Nu-mi doresc o lume fără ele.
Și nici o lume fără pateurile cu tofu, brânză și piept de vită ale lui Tatsu.
E o merdenea care se respectă.
Gourmet.
- S-au născut dintr-o cugetare nocturnă. - Cugetare sau beție?
Amândouă.
Salut!
Doamne!
Îmi place cum sună „prânz la cutie cu piept de vită”.
Ăsta e piept de vită.
Usturoiul a fost afumat împreună cu grăsimea.
Avem legume, murături, alge nori.
Vă rulați singuri. Poftă bună!
- Doamne, cât de…! - E greu.
Era s-o scap.
- Ai mai mâncat…? - Nimic asemănător.
- Piept de vită texană în foaie de alge? - Nu, dar jubilez.
O tai pe jumătate? Chiar și așa e mare.
- Bagă mare sau acasă! - Tu bagi?
Bag.
E la fel de mare ca…
- Așa! - Bine, dacă bagi tu, bag și eu.
- Nu se poate rula, e prea mare. - Mai degrabă taco.
- E obscen. Noroc! - Noroc!
Vorbesc cu Paul Ruebens?
- Phil, e un apel video. - Bună!
E prea multă lumină?
Pot să fiu serios o clipă?
Nu știu, poți?
Bine, fii serios!
Cred și acum că realizarea ta,
personajul tău,
Pee-wee,
se numără printre marile invenții din istoria comediei.
Țineam să spun asta cât te avem aici.
Aș fi vrut s-o spui într-o ediție specială de pe CNN.
Înțeleg că mă suni ca să spun câteva bancuri
în cinstea tatălui tău, pe care l-am iubit și adorat.
Mă simt onorat să fac orice are legătură cu el.
Voiam să precizez că Pee-wee Herman a fost creat
deoarece nu țin minte poantele.
În numerele mele vechi de stand-up ca Pee-wee începeam să spun o glumă
și apoi făceam: „Stați, am uitat!”
Ți-am spus asta când m-ai invitat în emisiune
și mi-ai zis că pot să citesc de pe foaie.
- Așa e. - O am aici.
Voi citi glumele.
Bine. E timpul glumei pentru Max.
- Cred că lui Max i-ar fi plăcut glumele. - Da. Îi plăcea de tine.
Încep cu ăsta, fiindcă are o premisă clasică.
Și are și un iz evreiesc.
Ce original!
Cum ții un covrig să nu fugă?
Cum?
Îi pui broască.
Hai, Phil, recunoaște…
E adorabil.
Clasic. Bine…
Helvetica și Times New Roman intră într-un bar.
„Valea!”, zbiară barmanul. „Nu servim soiul vostru de caractere.”
Serios, Phil!
Dacă se mai difuza Pee-wee, le puteai spune acolo.
I se potrivesc mănușă bancurile.
Și următorul e foarte bun.
Poți să judeci singur.
Un urs intră într-un bar și zice: „Dă-mi un whisky cu…
cola.”
„De ce ai făcut pauză?”, zice barmanul. „Îmi dă laba.”
- Încă unul evreiesc. - Ce bine!
Bloomberg, aflat în delegație, intră într-un veceu public.
Umor de toaletă.
Se așază comod, dar observă că nu e hârtie igienică.
Strigă spre cabina alăturată: „Nu te supăra, prietene!
La dumneata e hârtie igienică?”
„Nu, nu e. Îmi pare rău.”
Bloomberg face o pauză: „Dar vreun ziar sau vreo revistă n-ai?”
„Îmi pare rău, n-am.”
Bloomberg mai face o pauză: „Ai să-mi schimbi zece în două de cinci?”
Ăla a fost finalul?
- Bancul cu hârtia igienică, da. - Se încheie cu veceul, e o axiomă.
Absolut.
Mulțumesc că te-ai jucat cu noi azi, Paul.
Asta tocmai a ieșit. O să primești un exemplar gratis
din Cineva să-l hrănească pe Phil: Cartea.
De ce nu ești tu pe copertă?
Cine crezi că e?
Nu știu. E de la lumină? Nu-mi dau seama. E de la photoshoparea excesivă?
- Nu seamănă cu tine. - Zău?
Nu. Dar într-un sens bun.
Paul, ești omul meu preferat.
Îmi dau seama când îmi faci vânt.
Mi-au făcut vânt mulți…
Unii mai barosani ca mine.
Da, nu voiam să zic.
Phil, am ținut mult la tatăl tău.
Mă bucur că am participat la emisiune.
Îți trimit ție factura sau la Netflix sau cum?
Da, scrie-i lui Ted Sarendos și întreabă-l orice. E foarte amabil.
- Îl cunosc foarte bine. - Da.
- Ai făcut un… - Ted, vino încoace!
Ai făcut un film pentru Netflix.
Ai rămas bun la pantomimă.
Cum era bancul ăla?
„Marylin, ia puiul de pe canapea! Lasă, mâncăm ton.”
Paul Ruebens, oameni buni!
Te iubesc, Paul!
Mi se pare că ai treabă.
Mulțumesc.
- Te iubesc. Pa! - Pa!
Mai avem de mers undeva.
Chiar lângă Austin există un loc renumit.
Salt Lick Barbecue.
- Salutare, oameni buni! - Bună!
Uitați cine a venit! Uitați ce de lume! Sawyer și Evan. Emily și Caitlin.
Eric, vitezomanul.
Mai târziu te duc acasă pe bicicletă.
Jane Ko.
Gașca cu taco.
Sunt în Mafia. Mă bucur să te văd.
Daniel, ghidul meu.
Fermín.
Tracy și Arjav.
- Ce faci? Bună! - Bună!
Ce frumos că s-au strâns de dragul meu!
Sau nu de dragul meu?
- E frumoasă priveliștea? - Doamne!
Nu vă place grătarul ăsta? Nu așa ceva îți dorești la restaurant?
Suntem oamenii cavernelor, adunați la foc.
Tot ce am vânat e pe grătar.
Suntem în Texas.
Scott Roberts este nepotul primului patron.
- Oameni buni! - Ia să guști.
S-a caramelizat.
Încearcă, dar e greu.
Nu mă pricep să spăl pe jos, dar așa pot să dau cu mopul.
Mamă, e cald!
Voi m-ați răsfățat toată săptămâna gătindu-mi. Măcar atât să fac și eu.
Sunt ca un bucătar-șef, care știe doar să ungă cu mopul.
Îmi place să plesnesc din mop. Richard, vino! Vreau să-l ung și pe el.
Ce-ar fi să mâncăm?
Mă simt ca flautistul din Hamelin. Să înceapă ospățul!
Mamă!
Haideți la masă!
Bucățele, coaste de porc, vită…
Vreau una mică.
Minunat!
Tot ce vezi pe masă e făcut după rețete transmise din tată în fiu.
Coaste de bizon.
Coaste de porc. Poate cele mai bune de până acum.
Pui nemaipomenit.
Curcan.
Totul e de excepție dar partea cea mi bună sunt prietenii din jurul acestei mese.
Austin ți se pare diferit față de data trecută?
Da, s-a dezvoltat mult.
Prea mult, din punctul vostru de vedere?
- Destul? - Nu știu, poate.
Acum e tocmai bine.
- Da. - Dar devine greu.
Eu am crescut aici.
Stau în nord. Până în sud, la rude, făceam zece minute cu mașina.
Acum îmi ia pe puțin o oră.
Când eram eu mic,
existau două cinematografe și un restaurant chinezesc.
- Iar acum avem… - „Și ne plăcea.”
Da.
Acum e multă diversitate, multe lucruri noi. E nemaipomenit.
Te bucuri de dezvoltare?
Da. E bine să ai atâtea oportunități noi.
- Da. - Atâția oameni noi.
- Da. - E grozav.
Austin e un oraș în expansiune, care vrea să-și rețină farmecul de orășel.
Grație unor asemenea oameni, reușește.
Individualitatea lor face acest loc plăcut, fermecător,
important pentru Texas și nu numai.
Există o vorbă: „Păstrați Austinul ciudat.”
Dacă asta înseamnă ciudat, cred că vreau să fiu ciudat.
Prieteni, vă mulțumesc!
Asta e adevărata ospitalitate texană.
Vouă vă datorez fericirea mea de săptămâna asta.
Mi-a plăcut să vă cunosc. Îmi plac prietenii mei vechi, și cei noi.
Pentru voi, Austin, Texas, SUA și lume în general!
Noroc!
NEBUN DUPĂ BBQ
- La revedere tuturor! - Pa!
HAI, PHIL!
Subtitrarea: Steliana Palade