ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Коли я задумав знімати це шоу,
то подзвонив брату і сказав йому:
«Я подорожуватиму світом і показуватиму,
де можна скуштувати найсмачнішу їжу».
А він такий: «І яка буде назва?
«Везучий виродок»?
І я сказав: «Звільняйся». Він тоді був продюсером.
«Йди працювати продюсером до мене.
А наша компанія називатиметься «Везучі виродки».
Тож уявіть, як я зрадів, коли натрапив на бар «Везучий виродок».
Єдиний недолік —
у них там уроки ковбойських танців.
Усі готові танцювати?
-Так! -Скажіть «Яху-у-у»!
Яху-у-у!
Погнали! Починаймо.
5, 6, 7, 8. Крок назад. 2, 3, 4. Подвійний крок.
Подвійний. Один. 2, 3, 4. Топ, хлоп, крок назад.
Топ, хлоп, крок назад. Який вайб!
У всіх крутих танцюристів такий вираз, правда?
І пара, 2, 3, 4, подвійний крок. Подвійний.
Один крок, 2, 3, 4. Уперед…
Відразу видно, що це не моє. Доки я не зроблю все по-своєму.
…там позаду.
Спочатку. Крок назад, 2, 3, 4.
Подвійний. Подвійний.
Один крок, 2, 3, 4. Яху-у-у!
Ви молодці, народ! Добре впоралися.
Вам сподобалося?
Усі так гарно танцюють, але до мене їм далеко.
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хтось, нагодуйте Філа
Хтось, нагодуйте його
НЕШВІЛЛ
Я подивився фільм Роберта Альтмана «Нешвілл» у 1975 році.
Це було моє перше знайомство з цим містом.
Воно уособлювало світ музики. Це і була
Америка.
Саме так я, хлопець із Нью-Йорку, уявляв решту країни.
А потрапив я сюди нарешті лише у 2021 році.
І тепер, коли я тут, це зовсім інший Нешвілл.
Я прочитав, що 100 людей щодня переїжджають
у Нешвілл на постійне місце проживання.
Я так цього чекав. Навіть рідню привіз із собою.
Але мене трохи збентежило все це будівництво.
Тут просто бум новобудов і хмарочосів.
Центр міста — це не моя тема.
Я боявся, що не знайду справжню душу міста.
Тож я почав пошуки з класичного південного сніданку.
Це ресторанчик «Лавлесс».
Там на нас чекає одна з моїх найулюбленіших акторок.
Її звуть Петті Гітон.
Ви впізнаєте її, якщо дивилися шоу «Усі люблять Реймонда».
-Філе! -Так приємно.
-Боже. -Ти тепер місцева.
-Коли ти переїхала? -Понад рік тому.
-Чому? -Знаєш, у нас тут сім'я.
Мій старший син тут навчався.
А моя сестра, як ти знаєш, — черниця.
Бо якось для «Реймонда» ми знімали серію про сестру-черницю.
-Крута була серія. -Її монастир тут.
У Нешвіллі. І ми подумали, навіщо нам той Лос-Анджелес.
-Живи там, де хочеш. -Так.
Ось чого я хочу.
-Боже мій. -Я теж так танцюю від щастя.
Сир «Пім'єнто», булки, смажені томати.
Яка ж смакота.
Бекон, ковбаски, рвана свинина й смажена курка.
Щось треба, просто гукайте. Я поруч. Смачного.
«Просто гукайте».
-Прямо як удома. -Так.
Тому ми не будемо цього робити.
-Неймовірно смачно. -Вітаю на шоу «Ми вбили Петті Гітон».
Тут повно спокус. А булочки всюди, куди б ти не пішов.
Тут подають усе, від сніданку до вечері. А ще тут мотель.
О, не знала, що тут і справді мотель.
Це навмисно, щоб ти вже нікуди не поспішав.
Тобі треба прилягти? Ось тобі номер.
-А ось і я. -Моя улюблена людина.
Отже, це наша знаменита шинка по-селянськи
і картопляна запіканка.
-Куштували «червонооку» підливу? -Ні.
«Червоноока» підлива — це сік від шинки, коричневий цукор і кава.
-Кава? -Так.
Це неабиякий шок для шлунка міського хлопця.
Так.
Я маю це скуштувати. Беру шматочок шинки й занурюю в підливу.
Є кава — має бути смачно.
Ця підлива як саморобна фарба.
-Можна фарбувати сивину. -Так.
Так.
Звідки пішла ця традиція? Мабуть, це був нещасний випадок.
Так. Я теж так думаю.
Хтось випадково пролив каву на шинку.
-Знаю, знаю. -Ви серйозно?
Ще один сюрприз для вас.
Це омлет із рваною свининою.
Моя улюблена страва з усього меню.
Усередині рвана свинина, чедер, пасерована цибуля,
з домашнім барбекю-соусом.
Можете набрати 9-1 і затримати палець над 1?
Про всяк випадок?
Я забув спитати, наскільки ти голодна?
Дуже голодна. Бо це смачно.
-Це обличчя тобі знайоме? -Вибачте, можна я…?
Такі ж крики радості, коли ми вперше зустрілися на шоу.
-Сонечку! -Моя прекрасна леді!
-Яка милота. -Так!
Привіт.
Дякую, Річі. Ти знайома з Річі?
-Я… -Ні, ми не знайомі.
Моніко, ти колись куштувала «червонооку» підливу?
-Ніколи. -Не кажи їй, що там.
Так. А тепер занур туди шинку.
-Нею можна поливати багато чого. -Скажімо, смажену телятину.
Що відчуваєш?
-Це прозвучить дивно… -Добре.
-Це кава. -Так!
-Так. -Невже!
-Так, це кава. -Так.
Ти диви, яке чутливе піднебіння.
Снідати — це в мене спадкове.
Макс обожнював яйця на сніданок, і вони мали бути пухкими.
Навіть майже сирим.
-На його надгробку… -Так.
…написано: «Мої яйця пухкі?»
-Ти це серйозно чи жартуєш? -Ні, серйозно.
-О ні. -Це правда.
-Ні. -Так.
-Пухкі яйця? -А Гелен?
А що у Гелен?
«Я слухаю оперу».
Це відповідь на його запитання. Такі були в них стосунки.
Вони самі попросили це написати?
-Чи ти…? -Ні.
Якщо рай існує, то він там точно питає про яйця.
Для нього небеса — це пухкі яйця.
Саме цього він хотів би. Ніщо його так не радувало.
За Макса.
-За наших стареньких. -За батьків.
Без них нас би тут не було.
Судячи з цього сніданку,
душа Нешвіллу — це його кухня.
Але душу також можна було почути, просто йдучи вулицею.
Звідусіль лунала музика.
І ця музика була
феноменальною.
Бар називається «Меллоу Машрум»,
а гурт — «Дикий Білл і забіяки».
Чесно кажучи, я ніколи не любив музику кантрі.
Гадаю, після фільму «О, де ж ти, брате?»,
який зняли брати Коени, я підсів
на блюграс, а потім кантрі. І почав розуміти цей стиль,
почав закохуватися в його історію,
почав захоплюватися виконавцями.
І один із найкращих авторів —
це Бред Пейслі.
А ще він неймовірно добра й мила людина,
попри те, що він бісова суперзірка.
Ми прямуємо до «Джойленд»,
ресторану, де готують елітний фастфуд
з місцевих фермерських продуктів.
-То ти ще не бував тут? -Ні. Але чув про це місце.
-Гаразд. Будеш моїм провідником. -Добре.
Варто було піти з тим, хто тут бував.
Зірковий музикант привів мене до зіркового шефа.
-Ось і він. -Гей.
Це Шон Брок, шеф-кухар і володар нагороди Джеймса Бірда.
Його ресторани добре відомі на Півдні,
а оселився він у Нешвіллі.
Це його третій ресторан тут,
де готують фастфуд як у старі добрі часи.
Я скуштую все, що запропонуєш.
Треба все скуштувати.
Так, звісно.
-Оце діло. -Я теж не проти.
Поки чекаємо, принесли молочні коктейлі! Цей шеф-кухар — телепат.
-О так. -О, скуштуймо.
-Лише глянь. -Як шахтар.
Це як сигара шостого калібру.
-О боже мій. -Я вибився із сил.
Неймовірна смакота.
Вони називали це «бетоном».
-І не дарма. -Так.
Ой! Ого!
-Срань господня! -Мушу сказати…
-Парад їжі. -Вибачте.
Це напад.
-Це не… -Він перепрошує.
Ми готуємо цю штуку, яку подають на заправці в Міссісіпі,
смажену курку на паличці.
О боже мій. У мене немає слів!
-Тут є особлива спеція. -Так!
-Я створив її з флейвористом. -Ага.
Ми розібрали мій барбекю-соус на смаки й створили порошок.
Смакота, правда?
-Такий насичений смак. -І не кажи.
Вам подобаються хрусткі шматочки на краях котлети?
«Хрусткий бургер» Шона зроблений саме з них.
Гляньте на Бреда.
О боже мій.
Ці бургери викликають у мене абсолютно недоречні думки.
Феноменально.
Я не чую жодного твого слова.
Поглянь на нього.
Ти часом не шукаєш партнерів?
Ось кандидат прямо перед тобою. Справжній дармоїд.
-Навіть дармоїд зацінить це. -Я зацінив.
Це відповідає найвищим стандартам.
-Це не просто фастфуд. -Стопудово.
Ти стаєш або, мабуть, уже став уособленням смакоти в нашому місті.
Одна з речей, що завжди вабила мене сюди, — це душа міста.
-Так. -І зараз це не лише музика.
Тепер це місто стає прихистком для усіх креативних малих підприємців.
Люди, які важко й чесно працюють, отримують тут підтримку.
Отже, завдяки цьому такі люди, як я,
не бояться втілювати божевільні кулінарні ідеї,
бо знаю, що спільнота підтримає мене.
І я роблю це.
Я… Ти просто
джедай.
Саме так. Я б тут їв, навіть якби ти був маніяком.
ГІТАРИ ҐРУНА
А славу музичної столиці підтримує оцей чолов'яга,
Джордж Ґрун.
Справжній житель Нешвіллу,
Джордж ремонтує й продає усе, що має струни, з 1970 року.
О, і якщо ви не помітили,
він обожнює змій.
Сьогодні день, коли я беру на роботу доньку Лілі.
Ми йдемо в «Локаст», пельменну в азійському стилі,
де готують мало страв, але з незабутніми смаками.
-Ого! Як мило. -Сядемо тут.
Шеф Тревор Морен переїхав до Нешвіллу з Копенгагену,
де працював у всесвітньо відомому
ресторані «Нома».
-За тебе. -Будьмо.
Почнімо.
Спершу смачні устриці.
-Боже мій. -Обожнюю устриці.
А це приправи до устриць.
Отже, у нас тут заморожений соус із водоростей.
Лайм і лимон. А це гострий буряковий соус.
Чи не загостро це буде?
Можеш іще додати.
-Серйозно? Бо я наче дитина. -Усе буде добре.
-Гляньте на дитинку. -Тату.
Схоже на місце вбивства.
Я взяв саме тебе із собою,
бо мама іноді все драматизує.
-І мені не треба тут драми. -Ні! Боже мій.
-О… -Ні, будь ласка.
-Ми це покажемо. -Ні, прошу.
Обов'язково.
Дядьку? Може, виріжемо це.
Це твоя остання поява на телебаченні.
Тату, я не очікувала, що вона буде такою великою.
Може, черевце тунця з'їмо без пригод.
-Поклади в рота. -Як правильніше?
І спробуй не виплюнути цього разу.
Я не плювалася! Я просто…
-Ось, Лілі. Відкривай ам-ам. -Я тебе вб'ю.
Зараз я вам покажу.
Що? Смачно?
-Добре. Зажди. -Я в захваті.
Я маю довести, що вмію їсти.
Ви зайшли з козирів…
-Смакота. Правда ж? -Це неймовірно.
Неймовірно.
Радий це чути. Наступна страва?
Гаразд, хвилинку.
Ого.
Ми любимо пельмені.
Ідеальне сімейне заняття.
Це набагато цікавіше, ніж купувати дурні ляльки.
-Зараз краще. -Трохи краще, так? Це дорослішання.
Лілі фанатіє від їжі, як і я.
Вона придумала, як це використати.
Розкажи всім про «Лів-а-Ліл».
Я влаштовую колаборації між ресторанами.
Скажімо, в одному закладі готують барбекю,
в іншому — рамен. А разом рамен із груднинкою.
А гроші йдуть на благодійність.
Ти робиш це з подругою Олівією.
Вона «Лів» у назві «Лів-а-Ліл».
А я «Ліл».
Ой! А сам би я і не здогадався.
О! Це буде смачно!
-Здоров. Як ви тут? -Ого. Уже краще.
Це філе з ферми «Бер Крік», приправлене олією з хроном і сіллю.
Висушені холодом каперси. Теплий рис і підсмажені норі.
-Дякую. -Дякую.
Тепер і я відчуваю себе шеф-кухарем.
Висушені холодом каперси.
Ось де я все зіпсую.
Я поклав забагато начинки, тому рулетик розвалюється.
А я ось так роблю.
-Добре. Готовий? -Так.
Один, два, три.
-Це найкраще, що я коли-небудь їла. -Ох і смакота!
Це цікаве поєднання.
Це сире м'ясо найвищої якості,
яке смакує наче стейк, щойно знятий із гриля, але насправді ні.
Неймовірна страва. Я в захваті.
Нас переповнює цікавість, і ми шпигуємо, як готують какіґорі.
Це японський десерт із льоду.
Туди ще додали крем-брюле, чорниці та зацукровані пекани,
а зверху — чорний чай і малина.
-Це для нас? -Звісно.
Боже мій! Неочікуваний кінець.
-Яка краса! Дякую. -Дякую.
Який неймовірний і самобутній десерт.
Мені сподобався нарізаний лід на Гаваях,
але тут між шарами вершків ховаються різні смаки
і маленькі інгредієнти.
Це наче пошук скарбів.
Це просто цілковито оригінальний і дивовижний десерт.
Тобі сподобалося?
Дякую, тату.
У Нешвіллі вечірка на кожному кроці.
Іноді прямо на вулиці.
Ви за мною?
Так!
Пані, у мене для вас погані новини.
Я ваш стриптизер.
Не хочу, щоб ви пили, не поївши.
Тож я приніс пончики з «Файв Дотез»,
найкращі пончики в усьому Нешвіллі.
Треба крутити педалі?
-Хто сьогодні займався спортом? -Я.
Молодець. Я теж.
Тому крутити педалі має… решта!
Я наче найгірший інструктор із пелотону.
Ми їдемо. Дивіться, вільна смуга. Тепер можна розігнатися.
Крути педалі!
Відпочиньмо.
Хтось, перевірте пульс.
-Медсестро! -Я в нормі.
Поруч із вами медсестра.
-Вона медсестра. -Це ви? Люблю вас.
За медсестер!
Сфоткаймося. Швидко.
А тепер усі сміємося!
ВІТАННЯ З НЕШВІЛЛУ… ЗУСТРІЧ ВИПУСКНИКІВ ТРЕНТОНУ, 2021!
Нейт Барґатці — крутий комік.
У нього є випуски на Netflix.
Він тут виріс і називає це місто домом.
Ми йдемо Страттон-авеню туди, де він ще не бував,
«Маїз де ла Віда».
-Гей. -Привіт.
-Ви Хуліо, так? Привіт, Хуліо. -Так.
Шеф Хуліо Ернандес відмовився від посади шеф-кухаря
і присвятив усього себе тортильї.
Привезли негібридну кукурудзу з Мексики
і змололи її вулканічним камінням.
Як у стародавні часи?
Так. Як 6000 років тому.
6000 років? Цьому рецепту?
Інноваційне меню Хуліо мені точно сподобається.
Нейт — це інша історія.
Він дуже примхливий їдець. І сьогодні я спробую
розширити його обрії хоч трошки.
-Нейте, ти мені довіряєш? -Так.
В інших сферах не варто, а от у кулінарії…
-Ну… -Гадаю, ми все скуштуємо.
-Дієтичну колу, і все. -Дієтична кола. Добре.
У Хуліо дружні симбіотичні стосунки із сусіднім тікі-баром.
Це «Чоппер». Тут можна цмулити коктейлі з тако.
Вони влаштовують ціле шоу.
Мої очі!
-З днем народження. -Вітаю.
-Ого. -Гей, народ.
-О, круто. -Це половина меню.
Я просив усі страви!
Я завжди хотів відкрити ресторан «Без помідорів і цибулі».
Жодних… Ми запевняємо вас,
що в нас немає
жодної страви з томатами чи цибулею.
І цибулі-шніт теж немає.
Люди всюди її додають. Але це ж цибуля.
-А роблять це так, наче ні. -Зіпсували тобі життя.
А це змінить твоє життя. Кесадилья.
Кесадилья.
Чудово. Тут є гриби. Я б нізащо у світі не замовив цю страву.
Але тебе це не спиняє.
Бо смачно.
Лише поглянь на кукурудзу!
Нейте! Смакота.
Він просто талант.
Хуліо, ти крутий!
Поки що це було божественно.
Ви колись куштували кесабірію?
Ми кладемо яловичину з американських ваґю у тортильї
з нікстамалізованої кукурудзи.
-Бульк у бульйон, і все. -Правда?
-І життя розквітає. -Усіма смаками.
І це не цибуля.
Як скажеш.
Це щось із чимось.
-Подобається? -Так.
Я теж скуштую. Річарде, потримай.
-Добре. -Час їсти бірію.
Привіт.
Смакота.
Я з'їв один шматочок, і це вже найкраща бірія в усьому світі.
Я б це щодня їв.
-Ти станеш постійним клієнтом. -О так.
Гадаю, це риба.
-Ніколи не любив рибні тако. -І?
-А цей подобається. -Так!
Тут, напевно, є цибуля. Але мені байдуже.
Ну, я прибрав кілька цибулинок, але смак просто шикарний.
Я обожнюю з тобою їсти, бо ти ставишся з побоюванням
до більшості речей, як і я, але ти йдеш на ризик.
Це і є Нейт.
-Я дав шанс. -Я дав шанс.
Дав шанс любові.
І ми її знайшли.
Сьогодні Джекі Ґутьєррес Джонс,
авторка з Нешвіллу, яка пише про їжу,
запросила мене до особливого закладу.
Це селянська їдальня «Арнольдс».
О, це просто шикарно.
Як ся маєте?
-Радий тут бути. -Рада, що ви тут!
-Як вас звати? -Коко.
Коко! Яке гарне ім'я.
Що замовиш, любчику?
По-перше, дякую за любчика.
-Добре. -Це так мило.
Тут подають особливу страву «м'ясо і три».
Що це означає? Вам принесуть м'ясо
і гарнір із трьох боків.
Нащо ці правила? Буде багато м'яса і ще більше гарніру.
Вершкова кукурудза, стручкова квасоля, листя ріпи…
Я трохи нервуюся.
Не треба. В «Арнольдс» ти завжди в хороших руках.
О, ця риба просто божественна.
Так, скуштуймо це стегенце.
Усі приправи на місці. Смакота.
Це листя ріпи.
Гадаю, сюди додали трохи свинини
узагалі-то…
Лише поглянь.
Боже мій.
В «Арнольдс» свинина — це овоч.
Народ, ви божевільні,
але в гарному сенсі.
Отже, я трохи знаю твою біографію. Ти переїхала сюди з Маямі.
Я хотів спитати чому.
Але тепер я розумію. Це того варте.
Два світи в одному місті. Є і розваги, і гостинність Півдня.
Можеш їсти дуже традиційну кухню Півдня,
а можеш скуштувати щось, як у столиці.
-Тут багато нових смаків. -Так.
Люди привозять їх з усіх куточків країни.
Проте Нешвілл береже традиції.
-А вас що, народ? -У мене реберця.
Квашена капуста з ковбасками. Лише тут мені смакує.
Проїхали 480 км, щоб поїсти тут.
-482 кілометри? -Так.
-Звідки ви? -Сент-Луїс.
Серйозно. Це того варте.
Тут відчувається тепла сусідська атмосфера.
Можна говорити з людьми ліворуч, праворуч, по діагоналі, позаду.
Це дуже мило.
Це все завдяки спільним місцям.
Як у шкільній їдальні. З поверненням до школи!
Проте в школі такої смакоти не було.
Усе на висоті.
Кожна дрібниця,
від привітних і милих людей за прилавком
до смачних страв.
А у вас що?
Сьогодні я їм лише овочі.
Лише овочі. Молодець.
Ви вибрали «м'ясо і три» без м'яса.
Я беру участь у «Понеділках без м'яса».
Ідеальне місце для «Понеділка без м'яса».
Може, варто їй сказати, що тут м'ясо навіть в овочах?
«АРНОЛЬДС»
ПРИНЦЕС ГОТ ЧИКЕН
У Нешвіллі є неофіційні змагання
з поїдання найгострішої курки.
Тож усі об'їдайли, як ми із сином,
просто зобов'язані відвідати цей заклад.
Ось ми й тут, у королівстві курки.
Тут позначають гостроту за рівнем болю.
Ми спробуємо пройти від слабого до найгострішого.
-Дякую, люба. -Прошу.
А ось і королева.
-Ви пані Андре? -Звісно!
Я Філ.
-Ой леле! -Це мій син Бен.
Дякую, що прийшли.
Виходить, що Андре — це королева «Принцес».
Неймовірно смачний родинний рецепт
дає їй змогу радувати ласунів уже протягом 40 років.
Який у вас рівень?
Слабкий, не гостріше.
Бене, гадаю, нам гаплик.
Що цікаво, жінки замовляють гостріше, ніж чоловіки.
-Так, цікаво. -Постійно.
-Чому? -Бо всередині нас вогонь!
Так.
Можливо, вам доведеться додати новий смак на мою честь.
-«Боягуз». -«Лякливе курча».
Мене вже позбавили мужності, що ж далі?
Замовлення для Філа.
Наша курка готова. Приниження набирають обертів.
-Погнали, народ. -Гаразд.
Сендвіч слабкої гостроти.
-Кусаємо разом? -Так.
Один, два, три.
Гоструватий.
Наче бджола вжалила, так? Таке відчуття зовні.
Повільно накатує.
Ще шматочок.
У нас тут група підтримки.
Я починаю нервувати. На черзі курка середньої гостроти.
-Ну… -Ой. Так.
Так.
Прощавай, язику.
Ти рідко бачив, який хоробрий у тебе батько.
Тому це абсолютно важливо, аби син побачив,
що тато не боїться.
Ти не маєш нічого доводити.
Це заради тебе, Бене!
Ми дійшли до гострого рівня.
Ой лишенько!
Наче чекаєш на вибух бомби.
Так. Зростає відчуття занепокоєння.
Так. Тобі мало?
Я теж хочу.
Не треба себе мучити.
Глянь на мене!
Ми вижили!
Добре. Ще лишилася екстрагостра курка.
Та ні.
Серйозно?
О ні.
Чому Річард хоче мене вбити?
Сльози течуть навіть від запаху.
ЕКСТРАГОСТРА КУРКА
Ще не було жодної страви, заради якої треба було це вдягати.
Я, звісно, не лікар, але ротова порожнина
тендітніша за пальці, чи не так?
-Можливо. -І мені подумалося.
«Господи, який же ти ідіот».
Думки уголос.
«Яке ж ти дурбецало».
-Готовий? -Так.
Ковтати було трохи…
Зараз щось буде.
Проситься на вихід?
Що означає «на вихід»?
Трохи потрапило на губи.
Тепер доведеться їх відрізати.
Це був мій улюблений. Звісно, не щодня.
-Ні. -Але…
А мені сподобалося, бо я подолав екстрагострий рівень.
І в нас вийшло. Як я зараз почуваюся? Не дуже.
У Нешвіллі класика набуває нових смаків.
Саме цим займається шеф Нік Гідрі в «Пелікан енд піґ».
Тут він чаклує над відкритим полум'ям.
О господи. А у вас тут усе серйозно.
Ми намагаємося. Принаймні, коли йдеться про м'ясо.
Делія Джо Ремзі пише про їжу
і вважає це місце одним із найважливіших у місті.
І я згоден.
Після цього треба полежати. З цим шматочком.
Не хочеться спати, значить, ми не впоралися.
Прокидайтеся, бо ми завітали в іще один чудовий заклад.
«У Рольфа і доньок»
готують найсмачніші і найцікавіші види пасти.
Це улюблений ресторан моїх улюблених друзів.
Ви з тих людей, кого я дуже люблю,
але кого дуже рідко бачу.
І ми теж так вважаємо.
Це Ті Боун Бернетт,
один із найкращих музичних продюсерів в історії,
і його дружина Келлі Хурі.
Келлі написала сценарій для «Тельми і Луїзи»
і створила шоу «Нешвілл».
Зараз буде дурне запитання. Чому ви вибрали Нешвілл?
-Тут багато родичів. -Ага.
-І ми знімали тут шоу шість років. -Точно.
Тож я подумала, якщо ми тут надовго,
чом би не купити житло. Йому тут теж добре.
Це мені так здається, чи ледь не в кожному барі найкращі майстри?
Тут стільки таланту, що голова йде обертом.
Тут зібралися, мабуть, найвидатніші музиканти
в історії, саме тут, саме зараз.
У Нешвіллі музична залежність сильніше за алкогольну.
Фантастика.
Як ви?
Це Філ Крейджек.
Власник «У Рольфа».
Отже, спочатку смажений гарбуз кабоча
і песто з настурції.
А це коров'ячі боби з довгоперим кальмаром,
ндуя та хрустка приправа з часнику і чилі.
-Філе! -Ням-ням!
Ти мій улюблений Філ, включно зі мною.
Чому не «У Філа і доньок»?
Ну, моє друге ім'я — Рольф.
У мене дві доньки. Дуже буквальна назва.
Думав побачу старого Рольфа,
який сидить позаду, нічого не робить.
-Але це не так. -Смачного.
-Дякую. -Дякую.
О так.
О боже, як же це смачно.
Неймовірно.
Я бачив твій фантастичний фільм-концерт,
де ви грали музику з «О, де ж ти, брате?».
Я був у захваті й закохався в блюграс.
Не мій жанр. Я таке не слухав.
-Але ти це змінив. -Радий це чути.
А потім «Всередині Люїна Дейвіса»
і фільм-концерт за його мотивами.
І я почув гурт Lake Street Dive.
Їх немає в саундтреку у фільмі,
але ти запросив їх у фільм-концерт. Чому?
Варто сказати, що я мав честь
відчинити двері багатьом виконавцям,
які не могли самі пробитися.
Люди мають почути їхню музику.
Я тобі подзвонив.
Так, я пам'ятаю.
Я попросив: «Я ніколи такого не робив, але
попередь, коли вони знову будуть у Лос-Анджелесі.
Я запрошу їх на вечерю».
І коли треба було записати вступну пісню для «Хтось, нагодуйте Філа»,
я звернувся до них, і вони погодилися.
-Тож дякую тобі. Я щойно згадав. -Будь ласка. Це честь для мене.
Далі букатині з молюсками, чилі-маслом, крихтами хліба й ботарґи.
А з боку паста з грибами мацутаке та качкою,
щедро посипана сиром.
Це схоже на прекрасну засніжену гору.
-Шматочок Італії. -Просто шикарно.
Сама бездоганність.
Ще цікаво згадати, що саме тут
ми обоє занурилися у рух за рівні громадянські права.
Бо я і гадки не мав, яку важливу роль у цьому відіграв Нешвілл.
Нешвілл — одне з перших міст у США, де скасували сегрегацію.
Вони почали з Нешвіллу, бо це якраз середина штату Теннессі.
Сюди приїздили звідусіль, щоб одружитися, проголосувати…
Але всюди висіли таблички типу
«питні фонтани тільки для білих».
І люди сказали: «Ми не зможемо скасувати сегрегацію у всій країні,
але зробімо це в центрі Нешвіллу».
І коли їм це вдалося в Нешвіллі,
інші міста по всій країні почали робити те саме.
Приголомшливо.
-Скільки років вашим донькам? -23 і 21.
Їх цікавить сімейний бізнес?
Зовсім ні. Нам не вдалося їх зацікавити.
Знаєте «У Расса і доньок»? Там у доньок все вийшло.
І бізнесом займаються їхні онучки й правнучки.
-Це чудово. -Може, і ваші отямляться.
-Може. Ще є час. -Поговорити з ними?
Так.
АЛЕЯ ПРИНТЕРС
Я обожнюю гот-доґи й чув, що в Нешвіллі є шикарне місце.
І це
«Гот-доґи в татка».
-Привіт. -Ти Великий татко?
Так.
Це Шон Портер.
Це його гот-доґи, а він Великий татко.
-На честь нашої музики. -Музичний гот-доґ. З чим?
Чедер, бекон, цибуля і соус барбекю.
Кусай, не бійся.
Розмір має значення, правда ж?
-А це що таке? -«Великий татко».
Вершковий сир, солоний огірок, бекон і халапеньйо.
-І наш секретний саус. -«Саус»?
«Саус». Треба казати через «а». Кусай. Ну, як тобі?
-Чекай. З вершковим сиром? -Так!
Чи було смачно?
Так!
-Гот-доґ із вершковим сиром! -Так.
-Це для гурманів. -Абсолютно.
Це не…
-Це не проста… -Не проста вулична їжа.
Ой! Він із шоу про їжу!
Ву-ху! Уперед, «Браунс», уперед! Ву-ху!
-Уперше в Нешвіллі? -Так.
-Я теж! -Невже!
-Ви серйозно? -Так! Серйозно!
-П'ятюнчик! -За Нешвілл!
Ой. За Нешвілл.
А вони з тобою, ці навіжені?
Це найкрутіша мить мого життя.
-Правда? Саме ця мить? -Так!
Тобі треба урізноманітнити життя.
Я теж так вважаю.
Тримай, Амандо.
Укусимо одночасно?
Так. Ви не жартуєте?
-Ага. -Гаразд. Погнали.
Амандо!
Філе, це смачно!
-На здоров'я. -Як я рада познайомитися.
Я щойно зустріла Філа!
І так завжди.
«Гот-доґи в татка» — місце зустрічі.
Дуже смачно!
Скуштуйте!
«ЗЕ СТОР»
Бред Пейслі з дружиною
і акторкою Кімберлі Вільямс Пейслі
запросили нас до місця, де роблять добрі справи
для Нешвіллу.
Вітаємо в «Зе Стор».
Це «Хтось, нагодуйте Нешвілл».
Ну, Кім це все придумала.
Ми були на День подяки в Санта-Барбарі.
Діти вередували. І вона сказала:
«Вони мають знати, що є голод і злидні». Так?
Вони мали долучитися.
Ми поїхали в «Юніті Шоп» у Санта-Барбарі.
Це продуктовий магазин
з гарною концепцією. Люди скуповуються,
не втрачаючи гідності,
без черг за подачками.
Бред сказав: «Зробімо це в Нешвіллі».
Я знав, що тут буде атмосфера гідності й нормальності.
Ось тут батьки роблять покупки, а дитина грається.
Ми відкрилися одразу після руйнівних торнадо.
А потім була пандемія.
І наплив покупців був одразу
у п'ять разів більше, ніж ми очікували.
Нам довелося зайнятися доставкою.
До липня ми доставили 1,5 мільйона страв.
І нарешті ми відкрили магазин за оригінальною концепцією.
У нас так багато свіжих фруктів і овочів.
Це було важливо врахувати.
Багато хто живе в харчовій пустелі.
Немає, де купити свіжі фрукти й овочі.
А фастфуд дешевший, ніж броколі чи ківі.
В ідеалі люди стають нашими покупцями на рік, не довше.
Ми допомагаємо їм стати на ноги.
Це не довгострокове рішення.
Було б добре поширити цю концепцію в інших містах, не лише
у Санта-Барбарі та Лос-Анджелесі.
До речі, завдяки цьому з'явиться більше робочих місць.
Самих таких треба наймати.
Бо їм та їхнім сім'ям не байдуже таке поняття, як гідність.
І люди, які працюють волонтерами, на мою думку,
теж отримують неймовірний досвід.
Бо вони бачать, в яких умовах живуть сусіди.
-Про які навіть не знали. -Так.
Стираються межі, і ми стаємо спільнотою.
-Отже, це перший магазин. -Так.
Зробімо так, щоб їх було більше.
-Так, абсолютно. -Треба цим зайнятися.
Щоб допомогти «Зе Стор»,
перейдіть на цей сайт
і зробіть невеличку пожертву.
Це дуже просто. Я точно це зроблю.
Робіть добро, народ.
Гугл, відеовиклик Кевіну.
ВІДЕОВИКЛИК КЕВІНУ
Мазл тов!
-Гей, як ти, Філе? -Дуже добре. Розважаюся в Нешвіллі.
Там найкраща музика та їжа.
Так. А люди такі привітні, доброзичливі й милі.
І це стосується всіх, кого я зустрів.
У Нешвіллі дуже прості люди.
Наївняки.
Я постійно їм. Багато
дуже важкої їжі.
На Півдні це зветься «м'ясо і три».
Знаєш, що це?
Так, в «Арнольдс». Бував там?
Ні. Сьюзен, а ти бувала в «Арнольдс»?
-Авжеж! -Сьюзен із Нешвіллу.
Ми ще з нею поговоримо.
Перш ніж ми покличемо Сьюзен, яку я дуже люблю,
як щодо жарту для Макса?
Так, я тут пригадав один.
-Але це могло статися насправді. Не знаю. -Гаразд.
Йшов якось чоловік бульваром Лас-Вегас-Стріп.
До нього підійшов інший чоловік у цілковитому розпачі.
Він сказав: «Вибачте, сер.
Позичте, будь ласка, трохи грошей.
Треба негайно доставити дружину в лікарню на операцію,
а грошей не вистачає».
Прошу, допоможіть. Я у відчаї».
Чоловік відповів: «Я б позичив, але звідки мені знати,
що ти не підеш і не програєш усе?»
А він: «О, на це в мене є гроші».
Чудовий жарт. Мені сподобався.
-А тобі? -Смішно, так?
Ого! Це сам Бред Пейслі з Нешвіллу.
Вибач, Кевіне, скажу прямо
З жартами в тебе дуже погано
-Оплески Бреду! -Вибач, Кев.
Наступного разу буде краще.
-Гаразд. -Кевіне, шкода, що ти не з нами.
Так само, як ти колись приїхав і лишився надовго.
Надовше, ніж ми думали.
У мене там рідня.
У тебе тут багато друзів.
А де Сьюзен? Поклич Сьюзен.
Авжеж. Сьюзен!
-Чого тобі? -Хутко сюди.
-Ось і вона. -А тепер це точно гарне шоу.
Дякувати Богу. Ми із Сьюзен знайомі дуже давно.
Чи можливо таке, що я познайомився із Сьюзен раніше за Кевіна?
Я зустріла Кевіна на 20 хвилин раніше.
-Невже? -Так.
Він взяв мене в «Усі люблять Реймонда».
І ти була неймовірна.
-Лідерка секти. -Дякую.
Якщо буде можливість, хай її персонаж знову з'явиться в шоу.
-Шоу давно вже закрили. -Ой, мені так шкода, Філе.
Я просто не дивився шоу. Його вже немає, гаразд.
Але я запрошуватиму її в усі свої шоу.
Приміром, як зараз.
-Так! -Щойно…
У мене нове шоу, і я запрошую Сьюзен.
Ладна на все, щоб вирватися з дому.
Ще одне, перш ніж попрощатися.
Так і знав. Розіграв нас.
Це був Кевін Нілон.
Я маю завітати в іще одне місце
і зустрітися з усіма прекрасними друзями з Нешвіллу.
-Привіт! -Обіймашки?
Я завжди за.
Це «Пайнвуд Соушл».
Влучила! Так!
Хочете розважитися в Нешвіллі? Тут є не лише боулінг.
Тут є їжа.
-Ого! Яка смакота! -Кому тако до сніданку?
Тут є музика.
Тут є випивка.
Питимеш лише раз, то бери найбільший келих.
Я відчуваю дух Нешвіллу.
Більшого й годі бажати.
Який сором.
Востаннє я грав у 12 років у когось на дні народження.
Дуже погано.
-Друзі. -Гей, як справи?
Радий, що ви тут.
Послухайте історію
про першу подорож єврейського хлопчика до Нешвіллу.
Я завжди кажу, що створив це шоу,
бо хотів використати багаторічний досвід на телебаченні,
щоб розповісти про все, що люблю в цьому житті.
Це моя сім'я, друзі, їжа, подорожі та жарти.
Але після поїздки до Нешвіллу,
гадаю, сюди треба додати музику.
Бо зараз 2:15 ранку
І сльози течуть без упину
О боженьки.
Дивіться!
Страйк! Я вибив страйк!
Але ніхто не бачив.
Дякую, Нешвілле.
Цей везучий виродок іще повернеться.
Щасливий і голодний чоловік
Подорожує, відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас, прилетить він до вас
Він поплаче з вами
Він помре за вас
-Як там…. -У тебе теж гарний варіант.
Хто-небудь
Хтось, нагодуйте Філа
Будь ласка
Як гарно.
Так!
З тебе 50 000 доларів, будь ласка.
Тепер я твій боржник.
Переклад субтитрів: Катерина Яцук