EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Da jeg fikk vite at jeg fikk lage denne serien,
ringte jeg broren min og sa:
"Jeg skal reise verden rundt og vise deg
verdens beste steder å spise."
Han sa: "Å? Hva skal serien hete?"
"Pokkers heldiggris."
Jeg ba ham si opp jobben. Han var produsent.
"Produser serien med meg,
så kaller vi produksjonsselskapet Lucky Bastards."
Tenk dere hvor glad jeg ble da jeg fant en bar kalt Lucky Bastard.
Ulempen er at de har timer i line dancing.
Klare for musikken?
-Ja! -Si: "Yee-haw".
Da starter vi. Kom igjen.
Fem, seks, syv, åtte. Tilbake, to, tre, fire. En dobbel.
Dobbel. Enkel, to, tre, fore. Sirt, klapp, klapp, tilbake.
Skritt, klapp, tilbake.
Gjør ikke alle store dansere sånn?
Og et par, to, tre, fire, en dobbel.
Enkel, to, tre, fire, skritt…
Jeg nyter det ikke før jeg gjør dansen til min egen.
…mot veggen.
Fra start. Tilbake, to, tre, fire.
En dobbel. Dobbel.
Enkel, to , tre, fire. Yee-haw!
Fantastisk, folkens! Strålende dansing.
Var det moro?
Alle er for flinke, men ingen kan danse som meg.
En glad og sulten mann
Reiser over sjø og land
Han søker mer forstand
Om pasta, svin, kylling og lam
Han kjører til deg
Han flyr til deg
Han vil synge for deg
Og danse for deg
Han vil le med deg
Og gråte for deg
Men det er én ting han ber deg om…
Kan noen
Gi mat til Phil?
Noen må gi ham mat
Jeg så filmen Nashville av Robert Altman i 1975.
Der ble jeg presentert for stedet.
En verden av musikk. Det virkelige USA.
Det var resten av landet som jeg ikke kjente som newyorker.
Det har blitt 2021 før jeg kommer hit.
Nå som jeg er her, er Nashville noe helt annet.
Jeg leste at hver dag flytter 100 mennesker til Nashville.
Jeg gledet meg og tok med familien.
Jeg var litt overveldet over all byggingen.
Det er en eksplosjon av bygging.
I sentrum forstår jeg ikke stort.
Jeg fryktet ikke å finne byens sjel.
Så jeg startet med en klassisk sørstats-frokost.
Dette er Loveless Cafe.
Vi møter en av mine yndlingsskuespillere.
Hun heter Patty Heaton.
Dere kjenner henne kanskje fra Alle elsker Raymond.
-Phil! -Du er Nashville-jente nå.
-Når flyttet du hit? -Over ett år siden.
-Fordi? -Vi har familie her.
Min eldste sønn gikk på skole her. Og søsteren min er jo nonne.
En episode av Alle elsker Raymond handlet om det.
-Herlig. -Klosteret hennes er her.
I Nashville. Vi måtte ikke bo i Los Angeles.
-Bo hvor du vil. -Nettopp.
Dette er det jeg vil ha.
Den dansen tar jeg også.
Pimentoost og rundstykker med stekt grønn tomat. Nydelig.
Bacon, pølse, langtidsstekt svin og fritert kylling.
-Bare rop om det er noe. Kos dere. -Herlig med "bare rop".
Som hos meg. Men ikke av samme grunn.
-Veldig godt. -Velkommen til Vi drepte Patty Heaton.
Det er så fristende her. Det er rundstykker overalt.
De serverer frokost, lunsj og middag? Og er et motell?
Jeg visste ikke at det var et motell.
De sørger for at du ikke kan fortsette dagen.
Man må legge seg, og det kan du der.
-Her kommer jeg. -Favorittpersonen min.
Her er vår berømte landskinke
og gryte med røstipotet.
-Har du smakt red-eye gravy? -Nei.
Det er fett fra skinken, brunt sukker og kaffe.
-Kaffe? -Ja.
Et sjokk for systemet for byfolk.
Ja.
Jeg tar en bit skinke og dypper den i.
Herlig at det er kaffe i.
Sausen ser ut som hårfarge.
Bra for røttene om du blir grå.
Ja.
Hvor kom den tradisjonen fra? Jeg gjetter på en ulykke.
Det tror jeg også.
Noen sølte kaffe på skinka.
-Ja, jeg vet det. -Du tuller.
En overraskelse til.
Omelett med langtidsstekt svin.
Det beste jeg vet fra menyen.
Med svin, cheddarost, stekt løk
og hjemmelaget grillsaus.
Kan du taste nødnummeret? Vent med det siste tallet.
For sikkerhets skyld?
Jeg glemte å spørre hvor sulten du er.
Veldig. Så godt.
-Betyr dette ansiktet noe? -Unnskyld…
Som første gang i serien. Hun hylte av glede.
-Vennen! -Vakre dame!
-Er ikke dette fint? -Jo!
Takk, Richie. Har du møtt Richie?
Vi har aldri møttes.
Monica, har du noen gang smakt red-eye gravy?
-Nei. -Ikke si hva som er i den.
Ja. Dypp skinke i den.
-Det kan brukes på mye. -Som roastbiff.
-Hva smaker det? -Dette vil høres rart ut, men…
-Kaffe. -Ja!
Det stemmer.
Det er kaffe.
Du har en følsom gane.
Jeg har arvet min kjærlighet til frokost.
Max elsket egg. De måtte være luftige.
Han ville ha dem nesten rå.
På gravsteinen hans står det: "Er eggene luftige?"
-Jeg vet ikke om du tuller. -Det er sant.
-Nei. -Jo, faktisk.
-Er eggene luftige? -Og på Helens?
"Jeg hører på opera."
Det var svaret hennes. Sånn var forholdet.
-Ba de om å ha det på gravsteinene? -Nei.
Hvis det er et liv etter døden, sier han det.
Himmelen er luftige egg for ham.
Det burde han få. Ingenting gjorde ham lykkeligere.
Til Max.
-Til alle foreldre. -Ja. Vi ville ikke vært her uten dem.
Hvis frokosten viste vei,
lever Nashvilles sjel i maten.
Men i gatene hørte jeg det rundt meg også.
Det kom musikk fra hver dør.
Og musikken var fenomenal.
Baren heter Mellow Mushroom
og bandet er Wild Bill and the Bruisers.
Jeg må være ærlig, jeg var ingen countryentusiast.
Men etter O Brother, Where Art Thou?
av Coen Brothers, begynte jeg å like bluegrass.
Og så country. Jeg begynte å forstå.
Jeg forelsket meg i historiene
og i de dyktige musikerne.
En av de beste av de beste er Brad Paisley.
Han kunne ikke vært en hyggeligere fyr
med tanke på at han er superstjerne.
Vi skal til Joyland,
en restaurant som bruker ingredienser fra lokale gårder
i sin eksklusive hurtigmat.
-Du har ikke vært her før? -Nei. Bare hørt om det.
-Greit. Du er guiden min. -Ja vel.
Du burde kanskje valgt en som har vært her.
Musikkstjernen tar meg med til en kokkestjerne.
Der er han!
Den prisvinnende kjøkkensjefen Sean Brock.
Han har restauranter mange steder i sørstatene,
men bor nå i Nashville.
Hans tredje restaurant her, en ode til ungdommens hurtigmat.
Jeg smaker på det du foreslår.
Alt.
Flott.
-Det beste jeg vet. -Bra.
Mens vi venter på alt, får vi milkshake! Han kjenner meg visst.
-Ja. -Her ja.
Som en gruvearbeider.
Som en stor sigar.
-Herregud. -Det krevde all kraft.
Helt utrolig.
Disse ble kalt "betong".
-Av god grunn. -Ja.
Oi, oi!
-Fy fader. -Jeg må si…
-Rene paraden. -Beklager.
Et overfall. Han beklager.
Det er inspirert av en bensinstasjon i Mississippi. Fritert kylling på pinne.
Jøss. Utrolig!
-Et veldig kult krydder. -Ja.
Med smaksforskere dekonstruerte jeg grillsausoppskriften til et pulver.
Godt?
-Så mye smak. -Ja.
Liker du de gode, sprø bitene på kanten av burgeren?
Seans CrustBurger består bare av det.
Se på Brad.
Du store!
Jeg får upassende tanker når jeg spiser dette.
-Fenomenalt. -Jeg hører ikke et ord.
Se på ansiktet!
Søker du investorer?
Du har kanskje funnet en her. Han er lettlurt.
-Det må man ikke være. Du vet det. -Ja.
Godt på alle måter.
Glem hurtigmat.
Helt klart.
Du har blitt matens ansikt her i byen.
Noe som trakk meg til Nashville var sjelen.
-Nettopp. -Det er ikke bare musikk lenger.
Alle som vil starte en kreativ småbedrift
får støtte om de gjør godt, ærlig og hardt arbeid.
For en som meg betyr det
at jeg tør å åpne et sprøtt konsept.
Er støtten der, da satser man.
Du er… en jedi. Virkelig.
Du kunne vært massemorder når maten er slik.
En som holder Music City stemt er George Gruhn.
En ekte Nashville-karakter som har fikset og solgt alt med strenger siden 1970.
I tilfelle du ikke så det, så liker han slanger.
En spesiell dag, for Lily skal bli med pappa på jobb.
Locust er en asiatisk-inspirert dumplingrestaurant,
kjent for liten meny og store smaker.
Jøss! Så fint.
Kjøkkensjef Trevor Moran flyttet hit fra København
der han jobbet ved en av mine favoritter, verdenskjente Noma.
-Hei, Lily. -Skål.
Da er vi her.
Noen fine østers.
-Herregud. -Jeg elsker østers.
Og tilbehør til østers.
En frossen mignonette med sjøgress.
Lime og sitron. Og rødbetesaus med chili.
Redd det er for sterkt.
Du kan ta mye.
-Ja? Jeg er som en baby. -Dette går bra.
-Se på babyen. -Pappa!
Rene drapsstedet.
Jeg tok deg med hit fordi din mor kan lage oppstyr.
-Jeg ville unngå det. -Nei! Herregud.
-Jo, det skal med. -Nei, vær så snill.
Det skal med.
Onkel? Ikke bruk det.
En fin siste TV-opptreden for deg.
Pappa! Den var så stor. Det hadde jeg ikke ventet.
Kanskje tunfisken finner veien til munnen.
-Når du spiser den… -Hvordan?
Prøv å ikke gulpe nå.
Jeg gulpet ikke! Jeg bare…
-Her, Lily. Åpne opp. -Jeg tar livet av deg.
La meg vise deg.
Hva? Godt?
-Greit. Vent. -Fantastisk.
Jeg må vise at jeg kan spise.
Maktdemonstrasjon.
-Jøss. Eller hva? -Utrolig.
Helt utrolig.
Fint at dere liker det. Klar for neste? Da går vi videre.
Jøss.
Vi elsker dumplings.
Fin aktivitet for far og datter.
Mye bedre enn de elendige dukkene jeg måtte kjøpe.
-Bedre. -Litt bedre? Man vokser.
Lily er matfanatiker, som faren.
Hun utnytter det godt.
Vil du fortelle om Liv a Lil?
Jeg får restauranter til å samarbeide.
Vi kan ta et sted med grillmat og et med nudler,
så får man nudler med grillmat.
Overskuddet går til veldedighet.
Du gjør det med din venn Olivia,
nemlig "Liv" i "Liv a Lil".
Jeg er "Lil".
Nå skjønte jeg det!
Dette vil vi like.
-Hva skjer? Hvordan går det i dag? -Bedre nå.
Rundstek fra Bear Creek med pepperrotolje og salt.
Frysetørkede kapers. Varm ris og ristet nori.
Takk.
Mer komplisert gjør jeg det ikke.
Frysetørkede kapers.
Nå ødelegger jeg.
Jeg fylte den for mye til å få en vakker rull.
Jeg gjør det sånn.
-Greit. -Klar.
-Ja. -Én, to, tre.
-Noe av det beste jeg har smakt. -Tenk det!
Et artig format med rått kjøtt av slik kvalitet.
Smaksatt som biff, så det nesten smaker grillet.
En herlig rett. Herregud.
Vi passer ikke våre saker og ser en kakigōri bli laget.
En japansk vannis.
Denne er med crème brûlée, blåbær og kandiserte pekannøtter
toppet med svart te og bringebær.
-Til oss? -Ja!
Herregud! Overraskelse til slutt.
Så vakker! Takk.
En fantastisk og original dessert.
Jeg elsket vannisen jeg fikk på Hawaii,
men med kremlagene og all smaken som ligger der,
og små ingredienser som i en skattejakt…
Det er en helt original og utrolig dessert.
Fornøyd, pappa?
Takk, pappa.
I Nashville er det fest langs alle gater.
Noen ganger i gata også.
Skal dere kjøre meg?
Ja!
Jeg har dårlige nyheter, damer.
Jeg er stripperen.
Dere må ikke drikke på tom mage.
Jeg har med smultringer fra Five Daughters, Nashvilles beste.
Må vi tråkke?
-Hvem har trent i dag? -Jeg.
Bra. Samme her.
Dere som ikke trente, tråkk!
Tidenes verste spinninginstruktør.
Vi tråkker. Ingen trafikk. Nå kan vi virkelig kjøre på.
Tråkk, tråkk, tråkk!
Ta en pause.
Sjekk pulsen. Sikre at…
-Vi har to sykepleiere. -Det går bra!
En sykepleier der.
-Hun også. -Sykepleier? Min favoritt.
Til sykepleiere!
Sykepleiere!
Raskt bilde.
Se på hverandre og le!
HILSEN FRA NASHVILLE TRENTON STATE GJENFORENING 2021!
Nate Bargatze er en favorittkomiker. Dere har nok sett ham på Netflix.
Han vokste opp i denne fine byen og bor her fortsatt.
På Stratton Avenue spiser vi på et nytt sted for Nate, Maiz de la Vida.
-Hei. Julio? -Ja.
Kjøkkensjef Julio Hernandez sluttet på restauranten
for å perfeksjonere tortillakunsten.
Vi tok med kulturarvmais fra Mexico
og malte den med vulkanske steiner.
På gammelt vis?
Som for 6000 år siden.
Oppskriften er 6000 år gammel?
Julio har en nyskapende meny, noe jeg elsker.
Med Nate er det annerledes.
Han er litt kresen. Jeg skal prøve
å utvide hans horisont litt i dag.
-Nate, stoler du på meg her? -Ja.
Ikke når det gjelder noe annet. Men akkurat her…
Her tror jeg vi får alt.
-Jeg tar bare en Cola Light. -Greit.
Julio har et symbiotisk forhold til tikibaren ved siden av.
På Chopper kan du nippe til drinker med tacoene.
Du får også et show.
Øynene mine!
Gratulerer med dagen, Nate.
-Oi. -Hei, dere.
-Ja. -Halvparten av menyen.
Jeg sa hele menyen, Julio!
Jeg har alltid villet starte restauranten "uten tomat og løk".
Vi kan forsikre deg om at her
er det ikke tomat eller løk i noe.
Og ikke gressløk.
Folk har det på alt. Det er en løk.
-Man later som det ikke er løk. -Livet er ødelagt.
Dette vil vekke deg til live. Quesadilla.
Quesadilla.
Herlig. Med sopp. Jeg ville aldri spist dette.
Men du spiser.
Jeg liker den.
Se på maisen!
Nate! Jøss!
En begavet mann.
Julio, du er rå.
Det var nydelig.
Kjenner dere til quesabirria?
Den er fylt med amerikansk wagyu-kjøtt
og nixtamal-tortillaer.
Dypp den i buljongen og livet
-blir aldri det samme. -Livet er fullendt.
Her uten løk.
Ja da!
Dette er utrolig.
-Liker du det? -Ja.
Jeg gjør det. Richard! Film.
-Greit. -Det er birria-tid.
Hallo.
Herlig.
Jeg har tatt en bit, og det er den beste birriaen jeg har smakt.
-Jeg kunne spist det daglig. -Du kommer tilbake nå.
Dette er nok fisk.
-Jeg liker ikke fisketaco. -Og?
-Jeg liker denne. -Ja!
Jeg tror det er med løk. Jeg bryr meg ikke.
Jeg fjernet noen, men jeg er ganske imponert.
Du er herlig å spise med fordi du er litt redd,
litt som meg, men du er villig til å prøve.
Nate, alle sammen.
Han tok en sjanse.
For kjærlighet.
Og fant den.
Jackie Gutierrez Jones, en viktig matskribent i Nashville,
tar meg med til en institusjon.
Arnolds Country Kitchen.
Det ser herlig ut.
Står til?
-Fint å være her. -Herlig at du kom!
-Hva heter du? -Coco.
Coco! Et bra navn.
Hva vil du ha, vennen?
Fortsett å kalle meg "vennen". Så fint.
Det er noe som kalles "kjøtt og tre".
Hva betyr det? Du får kjøtt og tre typer tilbehør.
Jeg følger ikke regler. Det ble 6 kjøtt og 500 tilbehør.
Stuet mais, grønne bønner, kålrot, bare for å nevne noen.
Jeg er litt nervøs.
Nei da. Du er i gode hender på Arnold's.
Fisken var nydelig.
Jeg tar en bit av låret.
Nydelig krydret.
Det er nepeblader.
Jeg tror det er litt svin i det.
Faktisk…
Se på dette.
Jøss.
Hos Arnold's er svin en grønnsak.
Dere er sprø, men på en bra måte.
Jeg vet litt om deg. Du flyttet hit fra Miami.
Jeg skulle spørre hvorfor.
Dette er en god grunn.
To verdener møtes. Storbylivet og sørstatenes gjestfrihet.
Både dette tradisjonelle og typisk for sørstatene,
men også storbysmak, der folk prøver nye ting.
De tar med ting fra andre deler av landet.
Men Nashville beholder røttene.
-Hva spiser dere? -Grillribbe.
Surkål og pølse. Ingen lager det som her.
Vi kjører 480 km bare for dette.
-480 kilometer? -Ja.
-Hvor bor dere? -St. Louis.
Det er så godt.
Jeg elsker det gode naboskapet.
Snakk med de til venstre, høyre, diagonalt eller bak.
Det er herlig.
Sånn er det når alle sitter sammen.
Den kantine-følelsen fører en tilbake til skolen.
Men slik kantinemat har man aldri fått.
Den er opphøyd.
Alle elementer. Fra de bak disken som er så hyggelige,
til maten selv.
Hva spiser dere?
Grønnsakstallerken.
Så bra.
Så kjøtt og tre, uten kjøtt.
Jeg har kjøttfrie mandager.
Hun er her på sin kjøttfrie mandag.
Skal jeg fortelle at det er kjøtt i alt tilbehøret?
I Nashville konkurreres det om den sterkeste friterte kyllingen.
Er du tilhenger, som gutten min og jeg,
må man besøke Prince's Hot Chicken.
Da er vi i kyllingens tempel.
De merker kyllingen etter torturgraden.
Vi skal klatre stigen fra mild til sterk.
-Takk. -Bare hyggelig.
Jeg møte kongelige.
-Miss André? -Ja visst!
Phil her.
-Du store! -Og min sønn Ben.
Takk for at dere kom.
André kan kalles dronningen av Prince's.
Med familiens oppskrift
har hun gledet og brent smaksløker i 40 år.
Hvor sterkt liker du den?
Bare mild.
Ben, vi kan få problemer.
Men flere kvinner enn menn bestiller sterk.
-Interessant. -Helt konsekvent.
-Hvorfor? -Det er ilden i oss!
Ja.
Dere må kanskje legge til et nytt nivå for meg, nemlig "feiging".
Pysekylling.
Opplevelse tar alt kraften fra meg.
Bestilling til Phil.
Kyllingen er klar. La ydmykelsen fortsette.
Da gjør vi det, folkens.
En mild sandwich.
-Sammen? -Ja.
Én, to, tre.
Ganske sterkt.
Som et bistikk? Bare på utsiden.
Det bygger seg opp.
Bare fortsett.
En heiagjeng.
Nå er jeg nervøs. Videre til medium styrke.
Oi, ja.
Ja…
Farvel, tunge!
Du har sjelden sett din far gjøre noe modig.
Det er viktig for en sønn å se at faren ikke er redd.
Du trenger ikke å bevise noe.
Dette er for deg, Ben!
Nå har vi kommet til sterk.
Vis nåde!
Som en tidsinnstilt bombe.
Ja. Angsten bygger seg opp.
Ja. Skal du ha mer?
Jeg også.
Ikke straff deg selv.
Se på meg!
Vi overlevde alt.
Ok. Hun kommer straks med ekstra sterk.
Nei. Gjør hun?
Å nei.
Hvorfor vil Richard drepe meg?
Lukten gir meg tårer i øynene.
EKSTRA STERK
Jeg har aldri spist mat der dette var nødvendig.
Jeg er ingen lege, men er ikke innsiden av munnen
litt mer følsom enn fingrene?
-Kanskje. -Mens jeg gjør dette, tenker jeg:
"Du er litt av en idiot."
Det tenker jeg.
"Du må være dum."
-Klar? -Ja.
Svelgingen var litt…
Noe er på vei.
Må du ut?
Hva mener du med det?
Litt på leppene mine.
Jeg må få dem fjernet.
Det er den beste. Ikke for ofte.
-Nei. -Men…
Min favoritt også, for jeg har bevist at jeg takler ekstra sterk.
Vi klarte det. Hvordan har jeg det nå? Ikke så bra.
Nashville fornyer klassikerne.
Som Nick Guidrys prosjekt på Pelican & Pig,
der han utfører magi med ved og ild.
Herregud. Du mener alvor.
Jeg prøver. Når det gjelder kjøtt.
Matkritikeren Delia Jo Ramsey mener dette er et av byens beste steder.
Jeg hører på henne.
Jeg kan legge meg etter dette.
Hvis du ikke vil ta en lur, har vi gjort vår jobb?
Og hold deg våken for neste enestående Nashville-restaurant.
Velkommen til Rolf and Daughters,
der interessante og deilige ting skjer med pasta.
En favoritt hos to av mine favorittfolk.
Dere er i den kategorien av folk jeg er glad i
som jeg ikke ser nok.
I like måte.
Dette er T Bone Burnett,
en av historiens store musikkprodusenter,
og hans kone Callie Khouri.
Callie skrev filmen Thelma og Louise og laget serien Nashville.
Kanskje et dumt spørsmål. Hvorfor Nashville?
-Jeg har familie her. -Herlig.
Så laget vi serien i seks år.
Vi begynte å vurdere et sted å bo. Han kan jobbe her.
Er det meg, eller er alle barene fulle av talenter?
Det er så mange gode at det er overveldende.
Vi ser nok den beste samlingen musikere
i verdenshistorien, akkurat her og nå.
Nashville er en drikkeby med et musikkproblem.
Fantastisk.
Hvordan går det?
Phil Krajeck er kjøkkensjef og eier av Rolf's.
Først ristet kabocha-squash
med nasturtium-pesto.
Og dette er erter med blekksprut,
'nduja og litt sprøtt tilbehør av hvitløk og chili.
-Phil… -Jippi!
Min yndlings-Phil, inkludert meg.
Hvorfor ikke "Phil and Daughters"?
Mellomnavnet mitt er Rolf.
Jeg har to døtre. Ubehagelig bokstavelig.
Jeg ventet en eldre Rolf som sitter bak og eier stedet.
-Det er deg! -Kos dere.
Takk.
Ja visst.
Så utrolig godt.
Fantastisk.
Jeg så konsertfilmen din
med musikken til Where Art Thou? Så fantastisk.
Jeg forelsket meg i bluegrass.
Jeg kjente ikke til det før.
-Du forandret livet mitt. -Fantastisk.
Så folkemusikken fra Inside Llewyn Davis.
Og konsertfilmen fra det.
Dette bandet, Lake Street Dive,
er ikke med på filmmusikken,
men de er i konsertfilmen. Hvorfor?
Jeg har vært privilegert
som har fått holde døren åpen for mange
som ikke kom seg inn.
De fortjener mer oppmerksomhet.
Jeg ringte deg.
Ja, det husker jeg.
Jeg sa: "Jeg har aldri gjort dette før,
men kan du si fra når de er i L.A.? Jeg spanderer middag."
Da vi trengte en sang til Somebody Feed Phil,
gikk jeg til dem, og de sa ja.
-Så takk. Jeg kom på det nå. -Bare hyggelig.
Nå bucatini med muslinger, chilismør og botarga-brødsmuler.
Ved siden av pasta med matsutake-sopp og and
med ost over.
Som et vakkert, snødekt fjell.
-En liten bit av Italia. -Det ser nydelig ut.
Som fersken.
En interessant ting her
er at vi er opptatt av borgerrettighetskampen.
Jeg var uvitende om Nashvilles viktige rolle.
Det var en av de første byene som ble desegrert i USA.
Man valgte Nashville fordi det er midt i Tennessee.
Folk reist hit for å gifte seg, stemme og alt mulig.
Men det var skilt med "kun for hvite" overalt.
De sa at vi ikke kan løse segregering nasjonalt,
men la oss løse det i sentrum av Nashville.
Da de lyktes med å desegregere sentrum av Nashville,
tok byer landet over til seg metodene.
Herlig.
-Hvor gamle er døtrene dine? -23 og 21.
Interessert i familiebedriften?
Absolutt ikke. Ikke etter oss.
Men tenk på Russ & Daughters.
Nå er det barnebarn og oldebarn.
-Utrolig. -De kan ombestemme seg.
-De er unge. -Skal jeg ta en prat?
Ja.
Jeg elsker pølser. De er visst gode i Nashville.
Kongen er Daddy's Dogs.
-Hei, Phil! -Big Daddy?
Ja.
Dette er Sean Porter.
Her er hans pølser, og han er Big Daddy.
En Music City Dog.
Hva er på den?
Cheddarost, bacon, løk og grillsaus.
Kjør på.
Størrelsen betyr noe.
-Og denne? -Det er Big Daddy.
Med smøreost, sylteagurk, bacon og jalapeños.
-Og den hemmelige sausen. "Saus"?
Det uttales sånn. Bitt inn og fortell meg hva du synes.
-Jeg skal det, men kremost? -Ja!
Var den god? Ja!
-Kremost på en pølse! -Der ser du.
-Dette er gourmetmat. -Det er det.
Ikke…
Ikke typisk gatemat.
Han fra den matserien!
Kom igjen, brownies!
Første gang i Nashville? Jeg også!
-Seriøst? -Ja. Jeg er seriøs!
-High five! -Ja! Nashville.
Åh. Nashville.
Er disse galningene med deg?
Det kuleste jeg har opplevd.
-Dette? -Ja. Dette!
Du må ut og oppleve mer.
Det vil jeg gjerne.
Vær så god, Amanda. Skal vi bite sammen?
Ja. Skal vi?
Greit. Kom igjen.
Amanda!
Den er god!
-En glede. -Så hyggelig å møte deg.
Jeg møtte Phil!
En klassiker.
På Daddy's Dogs møter man folk.
Den er god! Kjøp en.
Brad Paisley og kona, skuespilleren Kimberly Williams Paisley,
inviterer oss til et sted som gjør store ting for Nashville.
Velkommen til The Store.
Her er Somebody Feed Nashville.
Det var Kim som stod bak. Det var thanksgiving i Santa Barbara.
Barna oppførte seg bortskjemte, og hun sa:
"De må vite om sultne mennesker."
De må settes i arbeid.
Vi besøkte Unity Shoppe i Santa Barbara, en lokaleid dagligvarebutikk.
Og vi likte tanken på verdighet og å kunne handle det de trengte,
heller enn å få almisser.
Brad ville ta det med til Nashville.
Jeg visste at vi var i ferd med å skape en verdighet her
når barna sitter på den mens foreldrene handler.
Vi åpnet lite etter tornadoene her i byen.
Så kom pandemien.
Vi fikk fem ganger flere kunder enn forventet.
Vi måtte begynne å levere. Innen juli hadde vi levert 1,5 millioner måltider.
Vi åpnet igjen og gikk tilbake til originalkonseptet.
Så mye fersk frukt og grønnsaker.
Dette var viktig for oss.
Mange bor i områder uten tilgang til fersk frukt og grønnsaker.
Det er billigere å kjøpe hurtigmat enn brokkoli eller kiwi.
Ideelt sett er ikke folk kunder i mer enn et år.
Vi vil få dem tilbake på beina.
Ingen langsiktig løsning.
Folk elsker konseptet. Vi vil se det
i andre byer. Ikke bare Santa Barbara og L.A.
Når det vokser, følger det med jobber.
Man vil ansette de som bryr seg om verdigheten for familiene.
De som jobber frivillig får nok også mye ut av det.
De ser hvordan naboene har det.
Folk de ellers ikke ville møtt.
Det gjør at alle kommer sammen.
-Dette er første butikk. -Ja.
La den bli den første av mange.
Ja, la oss gjøre det.
Vi løser det.
Hvis du vil bidra til The Store,
gå til nettstedet og bidra med en sum.
Hjelp dem. Det skal jeg gjøre.
Dere bruker kreftene for det gode.
Google, ring Kevin.
VIDEOSAMTALE TIL KEVIN
Mazel tov!
-Hvordan går det, Phil? -Bra. Jeg nyter Nashville.
Man kan ikke slå Nashville på mat og musikk.
Og folkene er så vakre, vennlige og snille.
Jeg har elsket alle jeg har møtt.
De er veldig folkelige i Nashville.
Jeg spiser mye. Mye veldig tung mat.
"Kjøtt og tre" i sørstatene.
Kjenner du det?
Jeg spiste det på Arnold's. Vært der?
Nei. Susan, kjenner du Arnold's?
-Så klart! -Susan er fra Nashville.
Vi prater snart med henne.
Før vi snakker med Susan, som jeg er så glad i,
har du en vits for Max?
Jeg har faktisk en.
Kanskje en sann historie. Jeg vet ikke.
En fyr gikk ned The Strip i Las Vegas.
En annen mann kom bort, desperat og frenetisk.
Han sa: "Unnskyld, kan jeg låne litt penger?"
"Kona må på sykehus for akutt kirurgi,
og jeg har ikke nok til det."
"Vær så snill. Jeg er desperat."
Han sa: "Jeg skulle gjerne det, men hvordan vet jeg
at du ikke spiller dem bort?"
Han svarte: "Nei, jeg har spillepenger."
Nydelig. Strålende.
-Hva synes du? -Bra vits?
Det er Nashvilles Brad Paisley!
Beklager, Kevin, dommen kommer straks
Du kan ikke måle deg med Max
-Brad Paisley! -Beklager, Kev.
Bedre lykke neste gang.
-Greit. -Kevin. Du skulle vært her.
Som da du kom og ble lenge.
Mye lenger enn forventet.
-Jeg har fortsatt ting der. -Det har du.
Nå Susan. Kan du hente Susan?
Ja da. Susan!
-Nei. Hva? -Kom hit!
-Der er hun. -Nå er det et bra program.
Gudskjelov.
Vi har kjent hverandre lenge.
Kan jeg ha møtt Susan før hun traff Kevin?
Nei, 20 minutter etter at jeg møtte Kevin.
-Jaså? -Jeg fikk en rolle i Alle elsker Raymond.
Du var fenomenal. Sektlederen.
Kan hun komme tilbake med den rollefiguren i serien?
-Serien går ikke lenger. -Beklager, Phil.
Jeg ser ikke på. Den går ikke lenger? Greit.
Men hun blir med i alle seriene mine, som denne.
Straks jeg har en serie, er Susan med.
Hva som helst for å komme seg ut, sant?
En ting ville jeg si før jeg går.
Fy fader. Vi gikk fem på.
Kevin Nealon, dere!
Jeg har et siste sted å besøke
for å møte alle mine vakre venner fra Nashville.
-Hei! -Klemmer?
Gjerne klemmer.
Dette er Pinewood Social.
Jeg klarte det! Ja!
Vil du more deg i Nashville, er det bowling her,
men også god mat.
-Det ser fantastisk ut. -Hva med frokosttaco?
Det er musikk og alkohol her.
Skal du ta en drink, ta en stor en.
Jeg føler Nashville-ånden.
Hva mer vil man ha i livet?
Fryktelig.
Jeg har ikke bowlet siden jeg var 12 og var i en bursdag.
Veldig dårlig.
-Venner. -Hvordan går det?
Fint at dere kom.
La meg fortelle en historie
om en liten jødisk gutts første tur til Nashville.
Jeg sier stadig at jeg lager serien
for å bruke alt jeg kan om å fortelle en historie på TV
og vise frem alt jeg elsker i livet.
Det var familie, venner, mat, reise og latter.
Men etter besøket i Nashville,
må jeg ta med musikk.
Klokken er 02.15
Og mine tårer faller
Og se, en strike! Jeg fikk en strike!
Ingen følger med.
Takk, Nashville. Denne heldiggrisen kommer tilbake.
En glad og sulten mann
Reiser over hele landet
Han søker mer forstand
Om pasta, svin, kylling og lam
Han kjører til deg, han flyr til deg
Han vil gråte for deg, han vil dø for deg
-Jeg husker ikke. -Jeg liker dette.
Kan noen gi mat til Phil?
Vær så snill
Vakkert.
Ja!
Det blir 50 000 dollar.
Jeg står i gjeld til deg.
Tekst: Helge Haaland