DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Když jsem se dozvěděl, že budu točit tenhle seriál,
zavolal jsem bráchovi a řekl mu:
„Budu jezdit po světě a ukazovat ti,
kde se nejlíp najíš.“
On řekl: „Fakt? A jak se to bude jmenovat?
Šťastnej zmetek?“
A já řekl: „Dej výpověď.“ On byl producent.
„A pojď mi tu show produkovat.
Nazveme naši produkční společnost Lucky Bastards.“
Tak si představte moji radost, když jsem našel bar jménem Lucky Bastard.
Špatná zpráva je,
že tu mají lekce line dance.
Má spustit muzika?
- Jo! - Řekněte „jipí!“
Jipí!
Tak to rozbalíme. Jdeme na to.
Pět, šest, sedm, osm, krok zpět. Dva, tři, čtyři a dvojkrok.
Dvojkrok. A jeden, dva, tři, čtyři. Krok, tlesk, jdu zas zpět.
Krok, tlesk, jdu zas zpět. Výborně.
Nemají všichni mistři při tanci tenhle výraz?
A pár, dva, tři, čtyři a dvojkrok. Dvojkrok.
A jeden, dva, tři, čtyři a krok…
Je na mě vidět, že mě to nebaví, dokud si to nepřizpůsobím podle sebe.
…stěna
A od začátku. Zpět, dva, tři, čtyři.
A dvojkrok. Dvojkrok.
Jedem, dva, tři, čtyři. Jipí!
Paráda, panstvo! Tančili jste skvěle!
Bavilo vás to?
Všichni tu válejí, ale nikdo netančí tak jako já.
Chlapík, co má stále hlad,
po světě se vydal cestovat.
Chce osobně se přesvědčit,
jak vařit těstoviny, bůček, kuře, jehněčí.
Rád k vám přijede,
rád k vám přifrčí.
Rád vám zazpívá,
rád vám zatančí.
Smíchem nešetří,
pak si pobrečí,
na oplátku žádá jediné. Nakrmte ho někdo, nakrmte ho někdo…
Tak nakrmte,
nakrmte někdo Phila!
Tak nakrmte ho někdo hned!
NASHVILLE
V roce 1975 jsem viděl film Nashville od Roberta Altmana.
To bylo moje první seznámení s tímhle městem.
Působilo na mě jako svět hudby. Působilo na mě jako esence Ameriky.
Působilo na mě jako zbytek země, který neznám, protože jsem z New Yorku.
Ale dostal jsem se sem až v roce 2021.
A teď jsem tady a je to hodně jiný Nashville.
Každý den se prý do Nasvhillu natrvalo stěhuje 100 lidí.
Moc jsem se sem těšil a dokonce jsem s sebou vzal rodinu.
Ale byl jsem trochu vykulený z toho, jak moc se tu staví.
Je to úplná stavební exploze.
Akorát moc nechápu, proč probíhá v centru.
Bál jsem se, že nedokážu najít duši města.
A hledání jsem zahájil u klasické jižanské snídaně.
Toto je Loveless Cafe.
Máme tu sraz s jednou z mých nejoblíbenějších hereček.
Jmenuje se Patty Heatonová.
Možná si ji pamatujete ze seriálu jménem Raymonda má každý rád.
- Phile! - Rád tě vidím.
Ty jsi teď nashvillská holka.
Jak dlouho tu bydlíš?
Už víc než rok.
- Proč? - Máme tu rodinu.
Můj nejstarší syn tu byl na škole.
A moje sestra, jak víš, je jeptiška.
V jedné epizodě Raymonda jsem přece měla sestru jeptišku.
- Ta byla super. - Má tu klášter.
V Nashvillu. A řekli jsme si, že nemusíme být v Los Angeles.
- Ale tam, kde chcete. - Ano.
A tohle chci já.
- Panebože. - Taky tančím radostí.
Paprikový sýr a vdolek se zeleným rajčetem.
Lahůdka.
A samozřejmě slanina, klobáska, trhané vepřové a grilované kuře.
Kdybyste něco chtěli, houkněte. Dobrou chuť.
„Houkněte.“ Krása.
- To je jak u nás doma. - Jo.
Ale tam všichni houkají na mě.
- To je fakt dobrota. - Sledujete Zabili jsme Patty Heatonovou.
Tady je pokušení na každém rohu. Všude mají vdolečky.
Tady podávají jídla celý den? A navíc je to motel?
Já nevěděla, že je to i motel.
Člověk se tu tak nacpe, že už se odsud neodvalí.
Musíš si lehnout a máš to hned po ruce.
- Další chod. - Tuhle paní mám rád.
Tohle je naše proslulá sedlácká šunka
a miska hash browns.
- Měli jste někdy červený výpek? - Já ne.
Je to výpek ze sedlácké šunky s třtinovým cukrem a kávou.
- S kávou? - Ano.
Tohle je pro lidi z města dost lomcovák.
Ano.
Jdu do toho. Beru kus šunky a namočím ji v tom.
Líbí se mi, že je v tom kafe.
Ten červený výpek je jako přeliv.
Dají se s ním barvit kořínky, když šedivíš.
Jo.
Jak ten tradiční recept asi vznikl? Nejspíš náhodou.
Ano, taky si myslím.
Někdo si omylem vylil kafe na šunku.
- Ano. - Děláte si legraci?
Mám ještě jedno překvapení.
Tohle je omeleta s trhaným vepřovým.
Tu mám z celého jídelního lístku nejradši.
Je v ní trhané vepřové, čedar a restované cibulky
a vše je přelité domácí barbecue omáčkou.
Můžete prosím vyťukat první dvě čísla na záchranku a držet prst na tom třetím?
Jen pro sichr?
Zapomněl jsem se zeptat, jak velký máš hlad.
Velký, takže dobrý.
- Je ti tahle paní povědomá? - Dáte mi prosím…
Je to, jako když jsem se poprvé objevila v seriálu, taky křičela radostí.
- Zlato! - Ty krasavice!
- Pěkný, co? - Ano!
Zdravím.
Díky, Richie. Znáte Richieho?
- Já… - Neznáme se.
Moniko, mělas někdy červený výpek?
- Ne. - Neříkej jí, co v tom je.
Ano. Namoč si do něj šunku.
- To by se dalo použít na leccos. - Třeba na rostbíf.
Ano. Jaké cítíš chutě?
- Možná to bude znít divně… - Ano?
- Ale kafe. - Ano!
- To je ono. - Ne.
- Ano, je to kafe. - Ano.
Ty máš tedy citlivý jazýček.
Podědil jsem lásku ke snídaním.
Max strašně miloval vejce, a vždycky musela být vláčná.
Chtěl je mít prakticky syrová.
- Na jeho náhrobku… - Ano?
…je napsáno: „Jsou ta vejce vláčná?“
- Nevím, jestli žertuješ. - Myslím to vážně.
- Ne. - Opravdu.
- Ne. - Ano.
- Vláčná vejce? - A co Helen?
Co tam má Helen?
„Právě poslouchám operu."
To mu vždycky odpověděla. Takový měli vztah.
To si na náhrobku přáli oni?
- Nebo to ty? - Ne.
Jestli existuje posmrtný život, tak tohle tam říká.
Nebe jsou pro něj vláčná vejce.
To jsme mu přáli. Nic mu nedělalo větší radost.
Na Maxe.
- Na všechny rodiče. - Ano.
Bez nich bychom tu nebyli.
Pokud lze soudit podle té snídaně,
duše Nashvillu žije v místním jídle.
Ale jak jsem chodil ulicemi, slyšel jsem to všude kolem sebe.
Z každých dveří zněla hudba.
A navíc to byla fenomenální hudba.
Bar se jmenuje Mellow Mushroom
a kapela Wild Bill a Bruisers.
Musím se přiznat, že mi dřív country hudba nic neříkala.
Myslím, že až teprve film Bratříčku, kde jsi?
od bratří Coenů mě přivedl k bluegrassové hudbě
a pak ke country hudbě. A začal jsem ji chápat.
Zamiloval jsem si ty příběhy
a i ty talentované umělce.
Mezi ty nejlepší z nejlepších patří Brad Paisley.
A je až neuvěřitelné, jaký je to skromný sympaťák
vzhledem k tomu, jaká je to superstar.
Míříme do restaurace Joyland,
kde používají ingredience z místních farem
pro výrobu luxusního fastfoodu.
Takže tys tam nikdy nebyl?
Ne, znám to z doslechu.
- Budeš můj průvodce. - Tak jo.
Ale lepší by byl někdo, kdo tam už byl.
Tahle hudební superhvězda mě seznámí s kuchařskou superhvězdou.
- Tady je. - Čau.
Tohle je Sean Brock, který získal cenu nadace Jamese Bearda.
Založil významné restaurace po celém jihu,
ale teď se usídlil v Nashvillu.
Tohle je jeho třetí restaurace zde.
Je to óda na fast food jeho mládí.
Ochutnám cokoliv mi nabídnete.
Ochutnejte všechno.
Bezva.
- To mám nejradši. - Jo.
Čekání na všechno si krátíme mléčnými koktejly! Ten člověk mě zná.
- Ano. - A je to tu.
- Ty jo! - Jsem jako horník.
To je jako obří doutník.
- Panebože. - To mě vysílilo.
Ale je to fantastické.
Říkalo se tomu beton.
- Ne nadarmo. - Jo.
- Ty jo! - Udělejte si místo.
- Ty kráso! - Musím říct…
- To je paráda. - Omlouvám se.
To je atentát.
- To není… - On se omlouvá.
Máme tu specialitu inspirovanou jednou benzinkou
v Mississippi. Smažené kuře na špejli.
Panebože. To je dobrota!
- Je to skvěle kořeněné. - Ano!
- Spolupracoval jsem s chemiky, - Aha.
abychom převedli můj recept na barbecue omáčku do prášku.
Není to pecka?
- Je tam tolik chutí. - Ano.
Máte rádi takové ty lahodné, křupavé okraje hamburgeru?
Seanův CrustBurger je vyrobený výhradně z nich.
Koukněte na Brada.
Panebože.
Když to jím, napadají mě samé nepřístojnosti.
To je fenomenální.
Vůbec neslyším, co říkáš.
Ten jeho výraz!
Hledáte obchodní partnery?
Možná jsi jednoho právě našel. Tenhle ti zobe z ruky.
- Ale ty to přece chápeš. - Ano.
Tohle obstojí v porovnání se vším.
Nejen s fastfoodem.
To na 100 %.
Stává se z tebe, nebo už jí možná jsi, tvář nashvillské gastro scény.
Jednou z věcí, která mě nalákala do Nashvillu, byla jeho duše.
- Jasně. - A není to už jen hudba.
Každý, kdo si chce otevřít kreativní malý podnik, tu má dveře otevřené.
Tohle město podporuje lidi, kteří chtějí odvádět dobrou, poctivou a pilnou práci.
Což někomu, jako jsem já,
dodává odvahu otevřít si restauraci s ulítlým konceptem,
protože vím, že se dočkám dostatečné podpory, abych to zvládl.
Já… Ty jsi Jedi. Opravdu.
Ale bylo by mi fuk, kdybys byl masový vrah.
Udržovat město hudby dobře naladěné pomáhá tento muž, George Gruhn.
George je nashvillská legenda.
Již od roku 1970 spravuje a prodává všechno, co má struny.
A pokud jste si toho nevšimli, má rád hady.
Dneska můžu vzít s sebou do práce svou dceru Lily.
Jdeme do podniku Locust, který se specializuje na asijské knedlíčky,
a kde mají miniaturní menu a maximum chutí.
Páni! Tady je to hezké.
Šéfkuchař Trevor Moran se do Nashvillu přestěhoval z Kodaně.
Pracoval v mé oblíbené restauraci,
ve světově proslulé Nomě.
- Čau, Lily. - Na zdraví.
Tak jsme tady.
Tady jsou ústřice.
- Ty bláho. - Já ústřice miluju.
Tohle jsou ochucovadla.
Dřeň vyrobená z mořských řas.
Limetka a citrón. Pikantní omáčka z řepy.
Bojím se, že to bude pálit.
Klidně si dopřejte.
- Vážně? Mám chutě jako mimino. - Ne, to zvládnete.
- Naše miminko. - Tati.
Vražda v přímém přenosu.
Vzal jsem sem tebe, protože tvoje matka občas ztropí scénu.
- A o to jsem nestál. - Ne! Panebože.
Tohle vystřihněte.
- To použijeme. - Prosím ne.
To použijeme.
Strejdo? Tohle vystřihněte.
Dnes jsi naposledy vystoupila v televizi.
Tati, bylo to hrozně velké sousto. Nečekala jsem to.
Snad se jí do pusy vejde tenhle tuňák.
- Až to budeš jíst… - Jak se to jí?
Pokus se to tentokrát nevyplivnout.
Já to nevyplivla! Já jen…
- Na, Lily, otevři pusinku. - Já tě zabiju.
Dám ti důkaz.
Co? Dobrý?
- Tak počkej. - To je boží.
Dokážu ti, že umím jíst.
Jdeš na to zostra…
- Bomba, co? - Fantastický.
Fantastický.
To mě těší. Dáme další chod?
Dobře, jdeme na to.
Páni.
Knedlíčky milujeme.
A ještě je to krásná společná aktivita.
O moc lepší než ty pitomý panenky, co jsem musel kupovat.
- Tohle je lepší. - Lepší, co? To je vývoj.
Lily je fanatik do jídla jako její fotr
a našla způsob, jak to dobře využít.
Řekneš divákům, co je Liv a Lil?
Vymýšlím spolupráce různých restaurací.
Propojím třeba grill bar s podnikem,
kde vaří ramen, a je z toho ramen z hovězího hrudí.
A peníze jdou na charitu.
A děláš to s kamarádkou Olivií,
která je to „Liv“ " v „Liv a Lil.“
A já jsem to „Lil.“
Aha! Teď mi to došlo.
Tohle nám bude chutnat.
- Jak se dneska máme? - Páni. Teď už líp.
Tohle je spodní šál z farmy Bear Creek ochucený křenem a solí.
Lyofilizované kapary. Teplá rýže a opečené řasy nori.
Díky.
Tohle je kuchařské maximum, které tu předvádím.
Trocha lyofilizovaných kapar.
- Teď to podělám. - Jde vám to.
Asi jsem tam toho nacpal moc.
Já to dělám takhle.
- Můžeme? - Ano.
Raz, dva, tři.
- To je naprostá pecka. - Jak vás to napadlo?
Je to zábavný formát.
Když máte maso v téhle kvalitě, jíte ho syrové
a ochutíte ho jako steak, chutná skoro jako sundané z grilu.
To je pochoutka. Panebože.
Nehledíme si svého a všimli jsme si, že se tamhle připravuje kakigōri.
To je japonská zmrzlina z ledové tříště.
A v téhle je crème brûlée, borůvky, kandované pekany
a navrch černý čaj a maliny.
- Pro nás? - Ano.
Panebože! Překvapení na konec.
To je nádhera! Díky.
To je opravdu úžasný a originální dezert.
Moc mi chutnala ledová tříšť na Havaji,
ale tady je tolik vrstev krému a uvnitř je ukrytých tolik chutí
a tolik ingrediencí, které můžete hledat jako poklady…
Je to naprosto originální a fantastický dezert.
Tai, jsi spokojený?
Díky, tati.
V Nashvillu je v každé ulici párty.
Někdy i přímo na ulici.
Vy jste moje taxi?
Ano, jsme!
Mám pro vás špatnou zprávu, dámy.
Jsem váš striptér.
Nechci, abyste pily na prázdné žaludky.
Tak jsem vám přinesl donuty z Five Daughters, nejlepší donuty v Nashvillu.
My musíme šlapat?
- Kdo z vás dneska cvičil? - Já.
Výborně. Já taky.
A kdo necvičil, ať šlape!
Jsem váš nejhorší trenér spinningu.
Šlapeme. Máme volný pruh. Teď se do toho můžeme opřít.
Šlapem!
Dejte si pauzu.
Zkontrolujte mu někdo tep!
- Jsou tu zdravotnice… - Žiju!
Vedla vás sedí zdravotní sestra.
- Hned vedle vás. - Vy jste sestra? Vás mám nejradši.
Na zdravotní sestry!
Na sestry!
Rychlou fotku.
Zasmějte se!
POZDRAV Z NASHVILLU… SRAZ TRENTONSKÉ ŠKOLY 2021!
Nate Bargatze je můj oblíbený komik.
Možná znáte jeho pořady na Netflixu.
V tomhle městě vyrostl a stále ho považuje za domov.
Jdeme do podniku na Stratton Avenue kde Nate nikdy nebyl:
Maiz de la Vida.
- Zdravím. - Phile!
- Vy jste Julio, že? Těší mě. - Ano.
Julio Hernandez opustil místo luxusního šéfkuchaře,
aby vycizeloval umění tortilly.
Z Mexika jsme dovezli sazenice kukuřice.
Meleme ji mezi lávovými kameny.
Aha, takže postaru?
Ano, jako před 6 000 lety.
Ten recept je 6 000 let starý?
Julio proslul inovativním menu, které určitě ocením.
Nate je jiná písnička.
V jídle je trochu vybíravý. Dnes se mu pokusím
trochu rozšířit horizonty.
- Nate, důvěřuješ mi? - Jo.
V jiných oblastech mi důvěřovat nemusíš, ale v téhle…
Myslím, že si dáme všechno.
- Jednu dietní colu, prosím. - Jistě.
Julio udržuje přátelský symbiotický vztah se sousedním koktejlovým barem.
V Chopperu můžete ke svým tacos srkat koktejly.
Je to i s představením.
Moje oči!
- Všechno nejlepší, Nate. - Ano.
- Ty jo. - Pánové!
- Hezky. - Tohle je polovina menu.
Chtěl jsem celé menu, Julio!
Vždycky jsem chtěl založit restauraci jménem „Bez rajčat a cibule.“
Tady… Ujišťujeme vás,
že v naší restauraci
v žádném jídle nenajdete rajčata ani cibule.
Ani pažitku.
Lidi ji sypou na všechno. Jenže to je cibule.
A všichni se tváří, že není.
Zničili ti život.
Tohle ti ho vylepší. Quesadilla.
Quesadilla.
Bezva. Jsou v tom houby. To bych si sám v životě nedal.
Ale stejně jíš dál.
Chutná mi to.
Koukni na tu kukuřici!
Nate! Ty bláho.
Je to talentovaný muž,
Julio, ty jsi borec.
Je to delikatesa.
Jedli jste už quesabirriu?
Naše quesabirria je z hovězího plemene americké Wagyu
v nixtamalizované tortille.
Namočte to do bujónu a váš život
- se změní. - Život je dokonalý.
A tohle je bez cibule.
Tak jo.
To je fantazie.
- Chutná? - Jo.
Jdu na to. Richarde! Vem to ode mě.
- Dobře. - Čas na birriu.
Nazdar.
To je úžasný.
Dal jsem si jedno sousto a už vím, že lepší birriu jsem nikdy nejedl.
Tohle bych mohl jíst denně.
- Takže sem půjdeš znova. - To jo.
Tohle je asi ryba.
- Já rybí tacos moc nemusím. - A?
- A tohle mi chutná. - Jo!
Je na tom cibule, ale mně je to fuk.
Část jsem odstranil, ale i tak jsem z toho paf.
S tebou mě baví jíst, protože máš jako já trochu strach
z většiny věcí, ale jsi ochotný je vyzkoušet.
Nate, my všichni…
jsme zariskovali.
Risk je zisk.
A nám se vyplatil.
Dnes mě Jackie Gutierrez Jonesová,
nashvillská foodblogerka,
vezme do svého druhu instituce.
Tohle je Arnold's Country Kitchen.
To vypadá skvěle.
Jak se vede?
- Jsem rád, že jsem tady. - My taky!
- Jak se jmenujete? - Coco.
Coco! To je krásné jméno.
Co si dáte, drahoušku?
Říkejte mi dál „drahoušku.“
- Dobře. - Je to milé.
Mají tu věc zvanou „maso a tři.“
Co to znamená? Že si dáte maso
a k němu dostanete tři přílohy.
Ale já na pravidla kašlu, takže jsem si dal šest mas a 500 příloh.
Smetanová kukuřice, zelené fazolky, tuřínová nať, abych jich pár jmenoval.
Jsem lehce nervózní.
Nebuď. Tady jsi v dobrých rukách.
Ta ryba je výborná.
Ochutnám to stehýnko.
Je skvěle okořeněné.
Tohle je tuřínová nať.
Je ochucená kouskem bůčku,
popravdě řečeno…
Koukni na to.
Panebože.
U Arnolda je bůček zelenina.
Vy jste cáklí.
Ale dobře cáklí.
Něco málo o vás vím. Přistěhovala jste se sem z Miami.
Chtěl jsem se zeptat na důvod.
Tohle je dobrý důvod.
Snoubí se tu dva světy. Velkoměstský styl života
s jižanskou pohostinností.
Najdete tu tradiční jižanské věci,
ale s příchutí velkoměsta.
Lidé tu zkoušejí nové věci.
Přinášejí sem věci ze svých rodišť z jiných částí země.
Ale Nashville si drží své kořeny.
- Co máte vy, mladí lidé? - Já žebírka.
Já měla klobásu se zelím. Nikdo to neumí uvařit líp.
Jeli jsme sem skoro 500 kilometrů.
- 500 kilometrů? - Ano.
- V jakém městě bydlíte? - St. Louis.
Až tak dobře tu vaří.
Líbí se mi ta sousedská atmosféra.
Můžete se bavit s lidmi nalevo, napravo, našikmo, za vámi…
Je to příjemné.
Je to možné díky sezení u společných stolů.
Cítíte se tam jako v kantýně. Jsme zas ve škole, přátelé.
Ale takovéhle jídlo jste v žádné školní jídelně nejedli.
Je to na vyšší úrovni.
Do posledního detailu,
od mimořádně milé obsluhy
až po jídlo samotné.
Co máte vy?
Dnes jsem si dala vegetariánský talíř.
Výborně.
Takže máte „maso a tři,“ ale bez masa.
Připojuju se k Bezmasým pondělkům.
To je krása, ona přišla na Bezmasé pondělí.
Mám jí říct, že v každé příloze je nějaké maso?
V Nashvillu běží nevyhlášená soutěž
o to nejpikantnější, nejostřejší smažené kuře.
Takže pokud milujete ostrá jídla jako já a můj syn,
nemůžete nenavštívit podnik Prince's Hot Chicken.
Tak jsme tady. Jsme v chrámu kuřat.
Tady klasifikují pokrmy podle míry mučení.
Pokusíme se zdolat všechny příčky od mírně až po velmi pálivé.
- Díky. - Nemáte zač.
Pak jsem byl na audienci.
- Vy jste slečna André? - No ovšem!
Já jsem Phil.
- To mě podrž! - To je můj syn Ben.
Díky že jste přišli.
André je královnou tohoto podniku.
Díky úspěchu rodinného receptu
posledních 40 let oblažuje i spaluje chuťové pohárky zákazníků.
Jak pálivé to máte ráda vy?
Já maximálně mírně.
Bene, asi jsme si naběhli.
Ale musím říct, že pálivé jedí víc ženy než muži.
- Zajímavé. - A to soustavně.
- Proč? - Máme v sobě oheň!
Ano.
Možná pro mě budete muset zavést novou příchuť „srab.“
Kuře pro padavky.
Už teď moje mužnost dost trpí.
Objednávka pro Phila.
Naše kuře je hotové. Ponížení může pokračovat.
- Jdeme na to. - Tak jo.
Mírně pálivý sendvič.
- Kousneme si najednou? - Jo.
Raz, dva, tři.
Celkem ostré.
Skoro jako včelí žihadlo, co? Pálí to na povrchu.
Pomalu to zesiluje.
Dlabejte.
Roztleskávačky!
Teď už jsem nervózní. Další na řadě je středně pálivé.
- No… - Jo.
Jo…
Sbohem, jazýčku!
Ještě jsi neviděl svého otce vykonat moc hrdinských skutků.
A podle mě je důležité, aby syn viděl,
že se jeho otec nebojí.
Nemusíš mi nic dokazovat.
Tohle je pro tebe, Bene!
A teď je na řadě pálivé.
Pánbůh vás netrestej!
Je to jako časovaná bomba.
Ano. A v člověku trochu roste nervozita.
Ano. Další sousto?
Tak já taky.
Nemusíte se tak trápit.
Sledujte mě!
Přežili jsme.
Fajn. Teď vám přinesou extra pálivé.
To snad ne. Opravdu?
To ne.
Proč se mě Richard pokouší zabít?
Jen z té vůně mi slzí oči.
EXTRA PÁLIVÉ
V životě jsem neměl jídlo, které by se muselo jíst v rukavicích.
Já nejsem doktor, ale není ústní dutina
ještě o něco citlivější než prsty?
- Možná. - Říkám:
„Kámo, nejsi ty náhodou idiot?“
Sám sobě.
„Ty jsi nejspíš blb.“
- Můžeme? - Ano.
Polykalo se to trochu…
Něco se blíží.
Potřebujete odejít?
Myslíte ze světa?
Trochu mi zůstalo na rtech.
Asi si je nechám uříznout.
Tohle mi chutnalo nejvíc. Ale nemůžu to jíst pořád.
- Ne. - Ale…
Jsem z toho nadšený, protože jsem dokázal, že můžu jíst extra pálivé věci.
A snědli jsme to. Jak se cítím teď? Moc dobře ne.
V Nashvillu umějí dát klasice moderní šmrnc.
Tak to dělá šéfkuchař Nick Guidry v podniku Pelican & Pig,
kde čaruje s ohněm a dřevem.
Panebože. Vy to berete vážně.
Snažím se. Aspoň co se masa týče.
Foodblogerka Delia Jo Ramseyová tvrdí,
že tuhle restauraci nesmím v Nashvillu vynechat,
a já ji poslechnu.
Po tom bych se asi rád natáhl. Nebo i s tím.
Pokud se vám pak nebude chtít spát, jsme břídilové.
Ale v dalším vyhlášeném nashvillském podniku musíte být při smyslech.
Vítejte v Rolph and Daughters,
kde dělají nejrůznější divy s těstovinami.
Je to oblíbený podnik mých milých známých.
Vy dva spadáte do kategorie lidí, které mám moc rád,
ale které vídám míň, než bych chtěl.
Nápodobně.
Tohle je T Bone Burnett,
jeden z největších hudebních producentů všech dob,
a jeho manželka Callie Khouriová.
Callie napsala scénář k filmu Thelma a Louise a k seriálu Nashville.
Tohle bude asi hloupá otázka. Proč Nashville?
- Mám tu hodně příbuzných. - Aha.
- Ale ten seriál jsem psala šest let. - Jasně.
Tak jsem si řekla, že by nebylo špatné
mít tu kde bydlet. Manžel tu může pracovat.
Je to jen můj dojem, nebo tu bary přímo přetékají hudebními talenty?
Laťka je tu tak vysoko, až je to k nevíře.
Právě teď a tady je tu pravděpodobně ta největší koncentrace skvělých hudebníků
v dějinách lidstva.
Nashville je město alkoholu se závislostí na hudbě.
Fantastické.
- Jak se vede? - Tohle je Phil Krajeck.
Majitel podniku.
Napřed je tu restovaná tykev kabocha
s lichořeřišnicovým pestem.
Ä tohle je vigna čínská s olihní šelfovou,
nduja a pikantní ochucovadlo z česneku a chilli papriček.
- Phile… - Jupí!
…vás mám ze všech Philů nejradši.
Proč se to tu nejmenuje „Phil and Daughters“?
Moje prostřední jméno je Rolf.
A mám dvě dcery. Je to trapně doslovné.
Já čekal starce jménem Rolf,
který sedí vzadu, nehne prstem a vlastní to tu.
- Ale jste tu vy. - Dobrou chuť.
- Díky. - Díky.
Krása.
Panebože, to je dobrota.
To je úžasné.
Viděl jsem váš koncertní film
k soundtracku k Bratříčku, kde jsi? Fenomenální.
Díky tomu jsem si zamiloval bluegrass.
Nebyl to můj žánr. Neznal jsem ho.
- Změnil jste mi život. - To je báječné.
A pak jsem slyšel folk ve filmu V nitru Llewyna Davise.
A viděl koncertní film s tou hudbou.
Ta kapela, Lake Street Dive.
Není na soundtracku k filmu,
ale v tom koncertním filmu ano. Proč?
Měl jsem to privilegium, musím říct,
že jsem otevřel dveře spoustě lidí,
pro které by jinak zůstaly zavřené.
Zaslouží si mnohem víc pozornosti.
Zavolal jsem vám.
Ano, vzpomínám si.
A řekl jsem: „Tohle jsem v životě neudělal,
ale dáte mi vědět, až ta kapela bude příště v Los Angeles?
Vezmu je na večeři.“
A když se měla tvořit ústřední píseň pro Nakrmte někdo Phila,
oslovil jsem je a oni na to kývli.
- Takže díky. Teď jsem si na to vzpomněl. - Rádo se stalo.
Další jsou bucatini s mušlemi, chilli máslem a strouhanou bottargou.
A příloha jsou těstoviny s čirůvkami a kachnou,
posypané sýrem.
To vypadá jako zasněžený vrcholek hory.
- A tamto jako kus Itálie. - Vypadá to božsky.
K nakousnutí.
Další zajímavou věcí je to,
že jsme se oba ponořili do studia hnutí za lidská práva.
Protože já například vůbec netušil, že v něm Nashville hrál zásadní roli.
Nashville byl jedním z prvních měst v USA, kde zrušili segregaci.
Vybrali si Nashville, protože leží uprostřed Tennessee.
A odevšud sem jezdili lidé, aby se tu brali, aby volili a tak dál.
Jenomže tu všude byly nápisy:
„Pítka jen pro bílé.“ Byly na každém rohu.
A tak se řeklo, že segregace se sice nedá řešit na celonárodní úrovni,
ale pojďme ji vyřešit v centru Nashvillu.
A poté, co úspěšně odstranili segregaci v centru Nashvillu,
aplikovala města po celé zemi tytéž metody.
To je úžasné.
- Kolik je vašim dcerám? - 23 a 21.
Zajímá je rodinný podnik?
Ani v nejmenším. Úplně jsme je odradili.
Ale znáte Russ & Daughters? Dcery podnik převzaly.
A teď v tom pokračují vnučky a pravnučky.
- Závidím. - Možná přijdou k rozumu.
- Uvidíme. Jsou ještě mladé. - Mám je zpracovat?
Jo.
Já miluju hotdogy a v Nashvillu prý mají výborné hotdogy.
A králem všech stánků s párky je prý Daddy's Dogs.
- Phile! - Vy jste Big Daddy?
Ano.
Tohle je Sean Porter.
Tohle jsou jeho párky a on je Big Daddy.
Tohle je náš Music City Dog.
Aha. Co je na něm?
Čedar, slanina, cibule a barbecue omáčka.
Do toho, šéfe.
Na velikosti záleží. Nemám pravdu?
- Jak se jmenuje tenhle? - Big Daddy.
Je na něm žervé, okurka, slanina, jalapenos.
- A náš tajný sós. - „Sós?“
Jo, musíte to pořádně protáhnout. Kousněte si a řekněte, co vy na to.
- Dobře, ale žervé, opravdu? - Jo!
Chutnalo to dobře? Ano!
- Žervé na hotdogu! - Přesně tak.
- To je gurmánská záležitost. - Ano.
Tohle není…
- Není to… - Není to typické jídlo ze stánku.
Hele! Ten má tu show o jídle!
Do toho, Brownies, do toho!
- Poprvé v Nashvillu? - Jo.
- Já taky! - Ne!
- To myslíte vážně? - Ano!
- Dejte mi pět! - Jo! Nashville.
Jo. Nashville.
Jste tu s těmi maniaky?
To je můj životní zážitek.
- Vážně? Tohle? - Ano. Tohle!
Zkuste toho zažít trochu víc.
To bych taky ráda.
Prosím, Amando. Kousneme si společně?
Jo. Uděláme to?
- Ano. - Jdeme na to.
Amando!
To je dobrota!
Moc mě těšilo.
To byl Phil!
Klasika.
Daddy's Dogs. Tam potkáte všechny.
HERGOT TO JE DOBREJ HOTDOG!
Je dobrej! Kupte si taky jeden!
Brad Paisley a jeho žena, herečka Kimberly Williams Paisleyová,
nás pozvali někam, kde dělají užitečné věci
pro celé město Nashville.
Vítejte v The Store.
Tohle je Nakrmte někdo Nashville.
Přišla s tím vlastně Kim. Jednou na Den díkůvzdání
v Santa Barbaře se naše děti
chovaly rozmazleně a ona řekla:
„Měly by vědět, že existují lidé, co mají hlad.“
Musíme je nějak zapojit.
Šli jsme do Unity Shoppe v Santa Barbaře,
což je komunitní obchod s potravinami.
A líbil se nám ten koncept důstojnosti, kdy si dokážete koupit vše potřebné,
aniž by vám to někdo rozdával.
Brad řekl: „Musíme ten koncept přenést do Nashvillu.“
Věděl jsem, že se tu budou lidé cítit důstojně,
když si tu můžou jejich děti hrát, zatímco rodiče nakupují.
Otevřeli jsme těsně poté, co Nashville zasáhla tornáda.
A pak vypukla pandemie.
A my jsme zničehonic
měli pětkrát víc zákazníků, než jsme čekali.
Museli jsme se přeorientovat na rozvážku. Rozvezli jsme 1,5 milionu jídel.
A nakonec jsme obchod otevřeli znova s původním konceptem.
Máme tu spoustu čerstvého ovoce a zeleniny.
Záleželo nám na tom,
protože ti lidé žijí v potravinových pouštích.
Nemají přístup k čerstvému ovoci a zelenině
a je pro ně levnější koupit si fastfood než brokolici nebo kiwi.
Ale v ideálním případě nikdo nebude naším zákazníkem déle než rok.
Chceme jim pomoct postavit se na nohy.
Tohle má být dlouhodobé řešení.
Lidem se ten koncept líbí a my chceme, aby se objevil i v dalších městech.
Nejen v Santa Barbaře a v LA.
Jak bude těch obchodů přibývat, vzniknou i pracovní příležitosti.
Jsou to ideální zaměstnanci.
Lidé, kterým záleží na tom, aby se jejich rodiny cítily důstojně.
A představuju si, že dobrovolníci, kteří tu pracují,
na tom taky jenom získají.
Poznají z první ruky životy svých sousedů.
- Jinak by je neznali… - Přesně tak.
Smažou se rozdíly a my cítíme pospolitost.
- Takže tohle je první obchod. - Jo.
Ať je to první z mnoha.
Ano, já jsem pro.
Nějak to vymyslíme.
Pokud jim chcete nějak přispět,
běžte na tuhle webovou stránku
a pošlete jim malý dar.
Pomozte jim. Já to rozhodně udělám.
Věnujete energii dobré věci.
Google. Videohovor s Kevinem.
VIDEOHOVOR S KEVINEM
Mazel tov!
- Čau, jak se máš, Phile? - Výborně. Užívám si Nashville.
Jídlu a hudbě v Nashvillu se nic nevyrovná.
Viď? A všichni jsou tu strašně milí a přátelští a hodní.
Potkal jsem tu samé zlaté lidi.
Lidé v Nashvillu se chovají nenuceně.
Hodně tady jím. Jím tu hodně fakt hodně těžkých jídel.
Na jihu tomu říkají „maso a tři.“
Víš, co to je?
Ano, měl jsem to v Arnold's. Znáš ten podnik?
Neznám. Susan, znáš Arnold's?
- No samozřejmě! -Susan je z Nashvillu.
Se Susan si promluvíme za minutku.
Ale než si promluvíme se Susan, kterou naprosto zbožňuju,
máš vtip pro Maxe?
Jeden bych měl.
- Možná je to pravdivá historka. Nevím. - Dobře.
Po bulváru v Las Vegas jde nějaký chlápek.
A přistoupí k němu další chlápek, co vypadá dost zoufale a nervózně.
A povídá: „Nezlobte se, pane, ale půjčil byste mi prosím nějaké peníze?
Moje žena potřebuje do nemocnice na urgentní operaci,
a já nemám dost peněz, abych ji tam dopravil.
Pomůžete mi prosím? Jsem v koncích.“
A ten druhý na to: „Já bych vám ty peníze dal, ale kdo mi zaručí,
že je neutratíte za hazard?"
A ten první na to: „Peníze na hazard mám.“
To je perla. Podle mě je to výborné.
- Ne? - Dobrej fór, co?
To je Brad Paisley!
Bohužel, Kevine, smůlu máš,
Maxovi se nerovnáš.
- Brad Paisley, přátelé! - Sorry, Keve.
Příště to třeba klapne.
- Dobře. - Kevine, škoda, že tu nejsi s námi.
Jako když jsi tu byl minule a zdržel ses tak dlouho.
Déle, než jsme čekali.
Pořád tam mám věci.
Věci tu máš, to je fakt.
Zavoláš nám Susan?
Jasně. Susan!
- Ne! Co chceš? - Pojď sem!
- Tady je. - Konečně něco pěknýho.
Zaplaťpánbůh.
Se Susan se známe věčnost.
Je možné, že jsem se se Susan seznámil dřív než ona s Kevinem?
Až 20 minut poté, co jsem se seznámila s Kevinem.
- Opravdu? - Jo.
Obsadil mě do Raymonda má každý rád.
A bylas fenomenální.
- Hrálas vůdkyni sekty. - Díky.
Mohla by se její postava v tvém seriále objevit znova?
- Už se to nevysílá. - Promiň, Phile.
Já na to nekoukám. Ale oni už to nedávají.
Ale objeví se ve všech mých dalších seriálech, třeba v tomhle.
- Jasně! - Hned jak…
Hned jak něco napíšu, tak Susan obsadím.
Beru cokoliv, když budu moct vypadnout z baráku.
Chci vám říct ještě poslední věc, než zavěsím.
Sakra. My jsme mu na to skočili.
Kevin Nealon, přátelé.
Chci navštívit poslední podnik
a potkat se tu se všemi skvělými přáteli z Nashvillu.
- Čau! - Můžu tě obejmout?
Ano, to beru.
Tohle je Pinewood Social.
Zásah! Hurá!
Pokud se chcete v Nashvillu dobře pobavit, ano, mají tam bowling.
Ale také dobré jídlo.
- To vypadá úžasně. - Dá si někdo snídaňové tacos?
Mají tam muziku. Mají tam chlast.
Pokud si dáte jen jeden drink, ať je pořádnej.
Cítím tu nashvillského ducha.
Co víc si člověk může přát?
Hrůza.
Naposledy jsem hrál bowling ve dvanácti
na nějaké oslavě narozenin.
Velká bída.
- Přátelé! - Jak se vede?
Jsem rád, že jste tu.
Řeknu vám příběh o tom,
jak se malej židovskej kluk poprvé vydal do Nashvillu.
Vždycky říkám, že jsem vymyslel tenhle seriál,
protože jsem chtěl všechny své znalosti o tom, jak vyprávět v televizi příběh,
přetavit do všeho, co v životě miluju.
Tím myslím rodinu, přátele, jídlo, cestování a smích.
Ale po svém výletu do Nashvillu
k tomu musím přidat asi ještě hudbu.
Protože je 2.15 ráno
a mě slzy kanou.
A hele, strike! Trefil jsem strike!
Nikdo to neviděl.
Díky, Nashville. Tenhle štastnej zmetek se vrátí.
Chlapík, co má stále hlad,
po světě se vydal cestovat.
Chce osobně se přesvědčit,
jak vařit těstoviny, bůček, kuře, jehněčí.
Rád k vám přijede, rád k vám přifrčí.
Slza mu ukápne, brka natáhne…
- Já si to nepamatuju. - Je to dobrý.
Tak nakrmte někdo Phila!
Prosím.
To byla krása.
Hurá!
Dostanu 50 000 dolarů, prosím.
Jo, teď ti dlužím.
Překlad titulků: Petr Putna