ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Щасливий і голодний чоловік
Морем, суходолом відкриває світ
Він хоче осягнути, і недарма
Мистецтво пасти, свинини, курки та ягня
Він приїде до вас
Прилетить він до вас
Заспіває для вас
І станцює для вас
Він посміється з вами
А ще поплаче з вами
І лиш одне попросить натомість
Хто-небудь, будь ласка
Нехай хтось
Хтось, нагодуйте Філа
Хтось, нагодуйте його
ФІЛАДЕЛЬФІЯ
Коли В.К. Філдса запитали, які слова він би написав на своєму надгробку,
він сказав: «Тут не так страшно, як у Філадельфії».
Я бував у Філадельфії, бо виріс у штаті Нью-Йорк.
Уперше я поїхав туди в п'ятому класі на екскурсію в Інститут Франкліна.
Потім я зустрів дівчину, яка виросла недалеко від Філадельфії.
Вона здалася мені ніби нічого, тож ми одружилися.
Це було 32 роки тому.
І відтоді я приїжджаю відвідати рідних Моніки й просто пройтися
містом, де відчувається сила і гідність різних громад.
Це місто братерської любові.
Саме тут написали «Усі люди створені рівними».
Інклюзивність проявляється всюди.
Цей дух не просто живе, а процвітає тут,
особливо в громаді шеф-кухарів, з якими я вас познайомлю.
Зазвичай спершу я заходжу на «Рідінґ Термінал Маркет».
Це просто один із найкращих ринків у світі,
де повно ледь не найсмачніших наїдків, яких ви коли-небудь куштували.
-Що замовите? -А можна всього потроху?
Спершу традиційний брецель.
-Авжеж. Це мої улюблені. -Золотий стандарт.
Зазвичай я беру простий брецель,
але сьогодні я скуштую всі начинки.
-Я повернуся за хвилинку. -Добре.
Бо відчуваю, що цього мені буде замало.
-Хто тут головний? -Джи.
Це ви? Тут готують рубен-сендвічі, так?
О так. Який вам?
Я колись працював у нью-йоркській їдальні.
-Я ще той їдець. -О, клас! Їдець!
-Тож я буду суворим критиком. -Добре.
О, та ти знаєш, що робиш.
-Можна шматочок м'яса? -Так.
-Люблю тебе. Дякую. -Нема за що.
-А ви профі. -Аякже.
Гаразд, куди далі? Сюди!
-«Дінікс»! -Гей.
Обожнюю ваші страви. Я ваш давній клієнт,
і ви знаєте мої смаки.
-Смажена свинина, гадаю. -З усім.
Зараз усе буде.
Де Тія?
Я тут. Привіт, як справи?
-Вас хвалять. -Дякую.
-Ви королева пирога з бататом. -Так.
Виберіть для мене те, що я маю обов'язково скуштувати.
-Гаразд. -Радий знайомству.
-Дуже приємно. -Це моя донька, Ламіра.
-Гей. -Уся сім'я?
-Сімейний бізнес. -Як круто! Боже мій.
-А в тебе солодке життя. -Так!
О так!
Тут готують індичі стегенця.
Обожнюю їх.
-Філ Розенталь! -Привіт!
-Привіт, Філе. -Привіт!
-Як справи? Рада тебе бачити. -А я вас.
Я взяв із собою Моніку і подумав, що було б непогано
запросити її подруг дитинства — Мері-Кейт, Лінду та Селестін.
Знаєте, ми рідко бачимося, і ось нарешті ми зустрілися.
Ми просто перекусимо разом, і все.
-Це все нам? -Так.
То як у вас справи?
-Усе чудово. -Дуже добре.
-Допомогти? -Якщо можеш.
Ось лобстери, якщо вам таке до смаку.
Ви що, здуріли?
-Звісно, до смаку. -Ось курка.
-Дякую -Так Моніка зазвичай снідає.
І сама все готує?
Слухай, я люблю готувати. Це мене заспокоює.
Як у дитинстві, Мон.
У неї була іграшкова піч і холодильник.
-Увесь набір «Сьюзі-Господиня». -Так.
На жаль, це не допомогло.
Не знаю, чи зайдуть вам найкращі у світі брецелі.
-Брецель? -Дякую, Філе.
Брецель з індичкою, яйцем і сиром.
-О боже мій! -Що?
-Дивина! -Скуштуймо.
На перерві в школі Святого Йосипа такого не продавали.
Хто пам'ятає, коли ви вперше зустрілися?
Під час класної години.
Ви познайомилися в школі. А ви жили
у тому самому районі?
Ми були сусідами.
-Сусідами? -У нас був спільний ґанок.
-Спільний ґанок. -Так.
У нас є фото, де ми малі.
Мені було десь два роки, а тобі — три.
Ми сиділи на ґанку з усіма дітьми…
-Тобто змалечку? -Так.
А це знамениті пироги з бататом від Тії.
Ви маєте скуштувати ці пироги, бо їх усі нахвалюють.
-Добре. -Не треба все до крихти з'їдати.
-Слава богу. -Бо це неможливо.
Ви мене, звісно, розчаруєте, але…
Я скуштую все.
-Ось пиріг із бататом. -Це просто фантастика.
-Смакота. -Дякую, Філе. Дякую всім.
То як вам?
Шикарно.
-Просто шикарно. -Так! Усе дуже смачне.
-Люблю вас. Радий був зустрітися. -І ми.
Дуже дякую. Це було чудово.
«ФІШ МАРКЕТ ДЖОНА І» ЇЖ РИБУ, ЖИВИ ДОВШЕ
«ФУД МАРКЕТ» БЕЗ ВИХІДНИХ
Шола Олунлойо — один із моїх улюблених гурманів у місті.
Він нігерійський шеф-кухар, який також
пише про кулінарію і допомагає створювати нові смаки.
Тож, отримавши запрошення на домашнє барбекю,
я не чекаю на бургери та хотдоги.
Отже, це мій город.
-Боже мій. -Природа в місті.
Яка краса. Ви лише гляньте. Я в захваті.
Я готую бранч.
-Справді? -Так.
Почнемо з того, що готується швидко.
Свіжі смачні кальмари.
Поширена помилка під час готування кальмарів — слабкий жар.
Піч має добре розігрітися.
-О господи! -Там просто пекло.
Температура десь +311 °C.
Не хвилюйся, що я обпечу руки.
Іноді жоден прилад не може замінити спритність рук.
Більшість людей жаробоязкі. Вони навіть
не усвідомлюють, наскільки сильним має бути жар.
Жаробоязкі.
Якщо хочеш готувати на вогні,
не можна його боятися.
Усе готується дуже швидко. Дивися.
Це було швидко.
Пам'ятаєш, я нічим не змащував решітки.
Нічого не липне.
Сильний жар дає змогу так готувати.
-Дивися. -Нічого собі! Це дуже швидко.
Ось і все. Готово.
Після цього збризкуємо
олією.
-Не шкодуйте оливкової олії. -Так.
Розкіш без щедрості — це не розкіш, розумієш?
Усе має бути на рівні.
-Чудові слова. -Так, авжеж.
Це листя каперсів з Італії.
Більшість людей їсть лише каперси…
-І не знає про листя. -А вони смачні.
Я й гадки не мав про листя.
Шматочок кальмара, сеньйоре?
-Так! -Дві хвилини, і готово.
Бачиш, який він соковитий? Ми його ледь-ледь обсмажили.
Такий ніжний, бо ми його не пересмажили.
-Шоло, я вже тебе люблю. -Листочок каперса.
Листя каперсів — це геніально.
Найкраще в цій грі в кальмара — це те, що всі вижили.
-Це скуштували. -Що ти замислив?
Просто швиденько запечу яйця.
-Готується. -Яйце, запечене в томатному соусі?
У гострому томатному соусі, як…
-Як шакшука. -Як шакшука.
Смакота.
Бачиш, як усе готується в цій печі? Дуже…
-Швидко. -Саме так.
Ось так.
Ого. А хто тебе навчив готувати?
-Шеф, в якого я працював, Фріц Бланк. -Де це було?
У місцевому ресторані «Deux Cheminées».
Там був шеф із Пенсильванії німецько-нідерландського походження.
-Глянь, як швидко. -Лише 15 секунд!
Саме так, мій друже.
А в дитинстві в тебе була іграшкова піч?
Якби ж то.
Це зовсім не піца. Це буде коржик,
який можна вмочити в томатний соус.
Ось і все.
Коржик буде готовий менш ніж за…
за 90 секунд, гадаю.
Але я люблю піцу й обожнюю готувати на дровах.
Гаразд, скуштуймо.
-«Пане»! -Ось так?
-Так, так. -Ох, смакота.
Скуштуй цей жовток.
-Так. -Тримай.
Дякую. А ти хіба не приєднаєшся?
Аякже, Філе.
Авжеж. Дивися. Це найсмачніший шматочок.
Трохи забруднимося, але…
О матінко!
І свіжий базилік.
Ми з тобою свинтуси, але це фантастика, так?
Лише 14 доларів 95 центів. Як вам таке?
Хіба не круто?
Ідеально.
Поки ти доїдаєш, я приготую стейк.
Добре.
Він іще не знає, але я переїхав до нього жити.
-Яке просмаження? -Слабке.
Добре.
Це мій улюблений ресторан.
-Готувати на вогні круто, правда ж? -Абсолютно.
-Гадаю, це ти крутий. -Це так легко.
Ось і все. Готово.
Відразу треба щедро полити його оливковою олією.
Це допомагає зберегти всі соки всередині.
Тож, коли стейк трохи охолоне, він буде соковитим і смачним.
Лише поглянь.
Ось чому дошка має бути з жолобами.
Щоб робити ось так.
Люди, гляньте!
-Шоло… -Ось так.
Обожнюю Шолу.
І готово. Дрібка солі.
-Можна? -Ось і стейк.
Схоже, цей шматочок чекає саме на мене.
Який неймовірний ранок!
Ось і все. У нас усе вийшло.
Один із моїх хороших друзів — дотепник Петтон Освальт.
-Він зараз проїздом у Філадельфії. -Боже мій. Іди сюди.
Я запросив його до одного з найкращих місцевих ресторанів.
Це місце в списку «Топ 50 в Америці» згідно з «Нью-Йорк таймс».
Це «Лейзер вульф»,
який належить моєму другу, великому шеф-кухарю Майклу Соломонову.
Головним кухарем тут працює Ендрю Хеншоу.
-Як тут у вас справи? -О, привіт!
Зараз ми скуштуємо найкращу у світі піту.
А це… Лише глянь.
Це традиційний салатим.
Ось це все — салатим.
Це називається «салатин»?
-Салатим. -З «м». Салатим.
Гаразд. Салатим.
У нас тут пекінська капуста, салат із квасолею й оливками…
О так.
Червона капуста, смажений фенхель із маринованою цибулею.
Баба гануш із баклажанів.
Смажені гриби й корінь селери.
А можна коктейль із креветок?
Принесіть мені креветки.
У нас тут кошерна кухня…
Тарілку горіхів і коктейль із креветок.
-Вибирай, яку тобі. -Дякую.
-Дякую, мій друже. -Лише поглянь! Дякую!
Як подушечки.
Якби я щоразу засинав із цим ароматом…
-Уяви свічки з цим запахом. -Так.
-Свіжа піта. -Ідеальний одеколон. Роби так.
-Зачерпни ось так. -Трішечки.
Усього потроху.
-Зараз скуштуймо. -Так.
Так. Гаразд. Гадаю, ізраїльська кухня
для багатьох американців — це екзотика, тож усе має бути на висоті.
Так, але знаєш що? Ізраїльської кухні насправді
не існує.
-Це мішанина страв із того регіону. -Так.
Чи є регіональні відмінності, які дають змогу розрізнити страви
і вибрати те, що більше подобається?
У них там хумусові війни.
Хумусові війни?
-«Це не справжній хумус». -Правда?
«Сирійський хумус найкращий». «Ні, ліванський».
-А це що таке? -Узагалі-то, це картопля фрі.
-Серйозно? Картопля фрі. -Картопля фрі…
Отже, картопля фрі — це традиційна ізраїльська страва?
-Як цікаво. -І кетчуп із тахіні.
Ми додали туди приправу «Амба», тахіні
і трохи «Хайнц 57».
У цьому вся фішка.
-Саме це робить його особливим. -Це їхній оригінальний соус.
Хочу, аби Петтон полюбив високу кухню,
бо саме він озвучував Ремі з «Рататуя».
Отже, ти колись відвідував
чотиризіркові ресторани до дубляжу «Рататуя»?
Ні, не зовсім. Тобто…
У мене було кілька улюблених місць. Але щойно я почав гастролювати
з іншими виконавцями…
Як гадаєш, хто справді знається на ресторанах? Рок-гурти.
Я подружився з хлопцями з Anthrax.
І вони просто… Скотт Ієн — найбільший винний сноб.
-Знає все про вино… -З Anthrax?
Так. Щойно вечеряв із ним, і він такий:
«Це «Неббіоло» не підходить до телятини».
І він мав рацію.
А потім він такий на сцені…
Так. І він просто тямить…
Отже, якщо я часто подорожую, то хочу отримувати насолоду.
Хочу, аби це був незабутній досвід.
-Я цим постійно займаюся. -І вони мене навчили.
«Вибирай найкращі місця».
Але я не відразу це усвідомив.
-Дивися, хто прийшов. -Здоров.
Це мій друг, Майкл Соломонов, який знімався в серії про Тель-Авів.
-Давно не бачилися. -Давно.
Вітаю в нашому прекрасному місті.
-Сідай. -Зависну з вами. Не проти?
-Шефе Ендрю, що в нас? -Цілий сибас.
З помідорами, імбиром, кмином. І купа смаколиків.
-Ого. -А тут…
Страви з гриля. Кубіде з ягняти та яловичини.
Буряки, запечені в солі, підкопчені, глазуровані, обсмажені на грилі.
Курячий шашлик з гуаявою, цибулею і часником.
Карамелізована цибуля і тахіні.
Поглянь на Філа. Він на сьомому небі.
Дуже дякую.
Я з улюбленими друзями смакую ледь не найкращу їжу у світі.
Перед нами екзотичне розмаїття страв, а ми їмо картоплю фрі.
У цьому й проблема. Вона така смачнюща, правда ж?
Я ось так люблю…
-Моя улюблена фішка. -Поглянь!
-Що? -Фішка шефа.
Так, фішка шефа. Годнота.
Годнота?
Щось добре. Будь-що.
-Що завгодно. -Годнота?
Скажімо, «передайте мені цю годноту». Тобто «передай мені піту».
Розумієш? Я…
І старим можна казати це слівце?
Звісно, вік не має значення. Даю тобі ліцензію.
Але є слова, які заборонено казати тим, кому за 50.
Гадаю, якщо тобі за 50, казати «відпад»
уже точно не можна.
Розумієте? І коли я бачу твіти з цим словом, я просто:
«Послухай, ні».
Якщо тобі 50 і в тебе відпад, біжи до лікаря.
Йдеш у вбиральню, а в тебе відпад, терміново до гастроентеролога.
Так.
Ми любимо мистецтво,
і я хочу показати Моніці місце, де вона, як не дивно, ніколи не була.
«Чарівні сади Філадельфії».
Як я могла не знати про це місце.
-Ти точно з Філадельфії? -Сама дивуюся.
-Привіт! Ви Еллісон? -Привіт! Вітаю!
-Філ. -Вітаю в «Чарівних садах».
-Моніка, моя чарівна дружина. -Дуже приємно.
Яке гарне місце.
-Сюди? -Так, проходьте.
Ідеальний антураж для нашого шоу. Ось тарілки.
-Так. Тут багато посуду. -Пляшки.
Нічого собі! Дивіться, яка краса.
-Так. -Яка краса.
Отже, це близько 3000 квадратних метрів мозаїки.
-Так. -Усе це створив один чоловік, Ісая Зеґар.
Він почав тут працювати в 1991 році.
Робота тривала понад 30 років. Круто, правда?
Він чимось іншим займався? Чи це була його одержимість?
Уві сні, наяву — лише мозаїка важлива.
Неймовірна краса.
-Малечі тут точно подобається. -О так.
Уявіть, що діти потім виробляють удома.
-Точно! -«Мам, попрощайся з цією тарілкою!»
Мама така: «Де моя косметичка?» «Тепер це скульптура на задньому дворі».
Ми захотіли зустрітися з творцем цього дива, Ісаєю Зеґаром.
Я спитав про його улюблене місце. Він обожнює «Саут Філі Барбакоа».
Учора ми відвідали диво, яке ви створили.
-Ви про «Чарівні сади Філадельфії»? -Саме так.
О так, я знаю це місце.
Боже, ми були там уперше.
Я виросла тут недалеко, але ніколи чомусь там не бувала.
Аж не віриться.
Раніше це було супертаємне місце, але зараз усе змінилося.
Ви лишили неймовірний спадок цьому місту.
Ще ні.
Я хочу ще трохи пожити.
Власниця «Саут Філі Барбакоа» — шеф-кухар Крістіна Мартінес.
Крістіна — мексиканська іммігрантка, яка почала готувати вдома,
а потім відкрила неймовірно популярний ресторан.
Крістіно, ми багато про вас читали.
Спочатку ви готували у себе у квартирі навинос.
-Так. -І ви зустріли Ісая?
-Ні! Це було до того. -То як ви зустрілися?
Вона доставляла їжу працівникам у моїй майстерні.
І я подумав: «Яка чарівна жінка».
-Так. -А потім я не бачив її десять років.
Понад 10 років.
Стою я біля «Чарівних садів»,
а якась жінка зістрибує з велосипеда,
обіймає і цілує мене, каже, що в неї все добре.
А я думаю: «Хто це в біса така?»
Просто жінки вас щодня цілують, так?
Не щодня. Хотілося б частіше.
Може, сьогодні щось перепаде, якщо пощастить.
-Моніко, як тобі? -Я в захваті.
-Цей бульйон зведе мене з розуму. -Смакота.
Крістіна зустріла свого чоловіка, Бена,
коли вони разом працювали.
Але в неї були проблеми з візою.
Через це власник звільнив її.
Проте це надало їй сил
не лише відкрити власну справу,
а й боротися за права таких же працівників.
Тож у список її талантів можна додати й хоробрість.
Це має бути дуже гострим. Куштувати?
Господи, яка ж смакота.
Мене годують задарма. Завжди.
-Тут? -Так, завжди.
-Ось чому треба бути митцем. -І вона молодша за мене.
Отже, завжди значить завжди.
-Як тобі, Ісає? -Знаєте як? Феноменально.
-Смачно? -Ще б пак!
Я просто в захваті. Неймовірно смачно.
І я вражений вами
і вашим життям. Для мене ви уособлюєте Америку.
Завдяки таким, як ви, Америка — велика країна.
-Браво! -Так. Я справді так вважаю.
І ви двоє, ви теж, Ісає,
ви плекаєте людські душі.
І я пишаюся, що знайомий із вами.
Хотів, щоб ви це знали.
-Дякую. -Дуже дякую.
Щиро дякую. Ми обоє потужні митці.
-Мені потрібні субтитри. -Смачного. Приходьте ще, добре?
-Дякую. Яка вона мила. -Боже мій.
Вона крута, правда?
Хочу сказати, що дуже радий нашому знайомству.
-А ти не такий, як я думав. -А що ви думали?
Нічого не думав, бо ніколи не дивися це шоу.
-Поцілуй його. -Боже мій.
Дякую.
А з нею багато клопоту.
Бувай, Ісає.
Ми їдемо в парк «Віссахікон Веллі Парк»
з моїм другом, Майклом Соломоновим,
заради цього.
-Як ти? -Ти вершник? Ти їздиш верхи?
Я просто… Ні.
-Ти готовий? -Так. Покатаймося.
-Ця серія називається «Євреї верхи». -Так.
-Ти лише поглянь. Як її звати? -Бріджит.
Бріджит. Я їхатиму на Бріджит?
Саме так.
Привіт, Бріджит.
Ти мій солодкий пиріжечок.
По-перше, треба підібрати шолом.
Цей замалий.
Ось саме те, що треба.
Допоможемо вам сісти.
Сходи, щоб сісти верхи. Круто.
Є люди, як-то ковбої, яким не потрібні сходи.
-Але ми не ковбої. -Ваша правда.
-Підстрибніть і перекиньте ногу. -Раз і два.
Ти на коні!
-А от як потім злізти… -Так!
Доброго ранку.
Я їду верхи.
Я в захваті від Бріджит.
Ці два створіння — наймиліші, найніжніші…
Тихіше, люба.
-Ти куди? -Ні!
-Бріджит! -Їй не подобається.
Ну ж бо. Ось так, поїхали.
Вона їде, куди хоче. Куди ти хочеш, люба?
І вгадайте куди?
ДАЛЕССАНДРОС СТЕЙКИ, ПИВО, СУБМАРИНА-СЕНДВІЧІ
Молодчинка, Бріджит.
Молодець.
Клянуся, це моя улюблена тварина.
Привезла мене до «Далессандрос». Це просто кобилиця,
правда ж?
А впоралася краще за навігатор у моїй автівці.
Ось чому ми тут.
Тонко нарізана яловичина, сир та інші начинки
на довгій м'якій булочці.
Це всесвітньо відомий сирний стейк із Філадельфії.
-Отже, почнімо з класики. -Авжеж.
Ага.
Хочеш приправити?
-І тобі трохи? -Так.
Які пахощі!
-Без сирного стейка у Філадельфії ніяк. -Звісно.
О так!
Боже, булочки теж неймовірні. Легші за повітря, правда?
Такі ніжні, такі смачні.
У нас багато чудових сирних стейків.
Так? Це принада нашого міста, але…
Ці найкращі.
У кожного є своя фішка, але ці відрізняються
від тих, що є в центрі.
-Смакота. -Чого тобі?
Хочеш скуштувати?
Боже мій.
-Її зараз знудить. -Перебирає харчами.
-Хоче скуштувати. -Та вже.
Запах цибулі може їх відлякати.
Доведеться їхати в парк автостопом.
Вони готують цей стейк із рібай.
Шикарно. Рібай.
І всі інші інгредієнти чудові.
Навіть соус «Чиз Віз» смакує.
А це нелегко.
Це просто відпад.
-Відпад. -Народ, це слово лягло прямо в тему.
Філадельфія — це не лише стейки.
Хоча вони й варті всіх нагород,
мою улюблену страву ви вгадаєте з назви наступного ресторану.
У Філадельфії є класична харчівня —
«Смажена свинина від Джона». Я їхній постійний клієнт.
Сьогодні зі мною обідає мій друг, Стівен Нейтан,
з яким ми були сценаристами на шоу «Усі люблять Реймонда».
Також він зіграв у фільмі по мотивах мюзиклу «1776»,
події якого відбувалися у Філадельфії під час революції.
Ми знову разом!
Ой лишенько!
-Я взяв тобі сендвіч або два. -Ой лишенько.
-Так. -Гаразд. Вистачить?
-Я почну зі смаженої свинини. -Я теж.
Можемо розрізати.
Ні, не треба. У цьому й прикол. Хто переможе: ми або м'ясо.
О, ти кусаєш зверху вниз.
Я їм його як кукурудзу.
Ти набагато брутальніший за мене.
-Не можу зупинитися. Що зі мною? -Ну, бо це смачно.
Стає навіть смачніше, що довше ти їси.
Екскурсія закладами з найкращими сендвічами триває.
Усюди це зветься субмариною чи сендвічем-героєм, а тут — це хоуґі.
Джо Беддія керує піцерією №1 у місті.
А сьогодні він запросив нас до ексклюзивної кімнати «Хоуґі Омакасе».
«Омакасе» з японської перекладається як «вибір шеф-кухаря».
Гадаю, це вперше, коли це поняття застосовують до хоуґі.
Спершу подають хоуґі зі смаженими овочами
й популярним тут сиром — проволоне.
Це божественно.
-Я не вигадую нічого унікального… -Так.
Я просто використовую найякісніші сири й оливкову олію.
І поєдную класичні інгредієнти, щоб створити власний смак.
-Це що, тунець? -Так.
-Боже! -Це тунець.
Це італійський тунець
і копчені сардини з міста Бар-Гарбор у штаті Мен.
О господи!
Хоуґі з тунцем. Шикарно!
Неймовірно смачно.
І нарешті
копчена шинка.
О, сендвічу, я люблю тебе.
VIP-КІМНАТА
Сьогодні я йду куштувати пасту
у старій 125-річній будівлі, яка колись була
сосисочною.
Керує закладом мій друг Марк Ветрі, відомий шеф-кухар,
філадельфієць
і співвласник кількох найвидатніших ресторанів міста.
-Як справи? -Чудово. А у вас?
-Наїмся! -Смачного.
Я такий радий.
Ти радий? Це я радий тебе бачити, чуваче.
Я обідатиму з людиною, яка дорога нам обом. З Лізою Скотт.
Ми розкажемо про Ліз за хвилину.
-Лише глянь, якими ми стали. -Це точно.
-Ви у «Фіореллі». -Як справи?
Зараз побачимо, що тут подають.
-Гей. -Кальмари з квасолею.
-Ням.
-Ти таке любиш? -О так. Обожнюю.
Карпачо з кабачків.
-Яка краса! -Смакота. О так!
Чорисо зверху, трохи насіння.
-Шикарно. -Дякую.
Люблю готувати закуски з купою овочів
і приправ.
Дрібниці важливі, бо з них складається ціле.
Слухай, це якраз нас і пов'язує.
-Саме так. -І всі мають дізнатися.
Про найкращу організацію, яку ти заснувала
зі своєю родиною. А ти став першим кухарем, хто приєднався?
-Так. -Йдеться про «Лимонад від Алекс».
Алекс почала це, коли їй не було і 4 років.
Їй було чотири роки. Вона захворіла на рак
і вирішила продавати лимонад, щоб збирати кошти на ліки для інших дітей.
І якщо стисло,
вона померла у 8, але зібрала мільйон доларів
завдяки людям, які хотіли допомогти.
Потім ми познайомилися з Марком у 2005 році.
Він теж долучився зі своїм бізнес-партнером Джеффом.
-Першу подію ми влаштували в місті. -У Філадельфії.
Коротко кажучи, скільки мільйонів ви зібрали на боротьбу з дитячим раком?
П'ятнадцять.
-Неймовірно. -Так.
-І наші люди просто… -Люди просто молодці.
Це свято їжі №1 у країні.
Завдяки Марку, його друзям
і небайдужій громаді.
Вони все роблять на найвищому рівні, на сто відсотків.
-За Алекс. -За Алекс.
Абсолютно.
-Я приєднуюся. -За Алекс.
За Алекс.
А ось і найвищий рівень…
-Гей! -Рігатоні та рагу із сосисками.
Це оригінальний рецепт із сосисочної, яка тут була.
Народ, ви лише гляньте.
Зачерпни. Це справді…
Я накладаю більше, ніж зазвичай.
-Так. Хочеться з'їсти усе-усе. -Ага.
Я знав, що буде смачно.
-Конкільє з омарами. -Що?
Макарони, фаршировані омарами.
-Це страва для чваньків. -Та це звична їжа.
Але тут є омари.
Марку!
Немає нічого смачнішого.
Я не встиг поїсти. Я візьму трохи.
-Оце нахабство. -Нахабство, що ти не поділився зі мною.
Кухар їсть із твоєї ж тарілки.
Уявляєш?
Я більше сюди ні ногою.
-Це Метт, наш шеф-кухар. -Я знаю, що це!
-Це… -А я — ні. Розкажи.
Що смакує найкраще? Найкраща в усьому світі козлятина.
Ми щасливчики!
-Цього немає в меню. -Лише для нас.
Я пам'ятаю, як тобі сподобалася ця страва.
-Оплески. -І ми приготували її для тебе.
Можеш відрізати трохи?
М'ясо легко відривається руками.
Його готують у печі на дровах. Просто фантастика.
-І полента, правильно? -Саме так.
-Глянь, який гарний шматочок. -І ложечка поленти.
Дивіться.
Марку, я тебе розцілую. Ви лише погляньте.
-Довелося везти сюди? -Так, бо готували у «Ветрі».
-Правда? -Бо тут немає дров'яної печі.
У нас є коптильня.
Смакота.
Вищий клас, правда ж?
Ти маєш це скуштувати. Бо він такий: «А мені?»
-Ні, не варто! -Зараз усе буде.
Ти маєш скуштувати.
-Ми про тебе не забули. -Не треба.
-Чому? Ти вже наївся? -Мені досить.
-Точно? -Так.
Чи ти боїшся кіз?
МАЛЕНЬКА ІТАЛІЯ КАВА, ГАРЯЧИЙ ШОКОЛАД, ДЖЕЛАТО
Марк Ветрі сказав, що обожнює піцерію за рогом —
«Анджелос». Тож я вирішив заскочити.
-Уже замовили? -Так.
-На чиє ім'я? -Філ Розенталь.
Ще не готово.
Браян В.!
ПОТРІБНІ ПРАЦІВНИКИ
Ви оповісник.
Вінченцо.
-Вінченцо, я Філ. -Привіт, Філе.
Браян С.!
Браян С.? Майкл В.? Було ще інше ім'я. Ти чув?
-Філ Р.! -Філ Р. — це я!
Так, проходь.
Сейґер І.!
-Сара П.! -Сара П.!
-Сейґер І.! -Сейґер І.!
-Ну ж бо! -Браян В.!
-Можна я поруч сяду? -Авжеж. Так.
Дякую, друже.
-Ви ще чекаєте? -Так, чекаємо.
-Пригощайтеся. -Ви серйозно?
Так.
-Як тебе звати? -Джо.
-Я Філ. -Дуже приємно.
Навзаєм. Любиш із пепероні чи ковбасками?
-Пепероні — норм. -Бери.
-Добре, дякую. -А друга як звати?
Я Оуен.
Хочеш шматочок?
-Авжеж. -Уперед.
Круто, дуже дякую.
Зацінімо смак. Готові?
Я вже зацінив.
Непогано.
-Як тебе звати? -Ісая.
-Так, сер.
Іди-но сюди.
Любиш піцу?
-Так, сер. -Логічно, бо ти тут.
Тобі ще не дісталося. Любиш із ковбасками?
-Як тебе звати? -Лорен.
-Я Джек. -Пригощайся, Джеку.
Дякую.
-Джоселін, любиш із ковбасками? -Так. Дякую.
-Я люблю всіляку піцу. -То беріть.
-Така подобається? -Так, сер.
-Як вас звати? -Том.
-Привіт. Я Філ. -Дуже приємно.
-Прошу. Смачного. -Дуже дякую.
Як справи, Філе?
Вінченцо, усе шикарно.
Це добре.
Як би сказали місцеві?
Якими словами у Філадельфії описують захват?
Оце годнота.
Пальчики оближеш!
Гаразд. Це мені підходить.
Філадельфія!
Сьогодні я йду на екскурсію старим містом
і пам'ятками, яку проведе для мене справжній експерт.
Це Ґевін Шурн.
-Привіт, Ґевіне. -Привіт.
-Як справи? -Добре. А у вас?
-Гарна футболка. -Дякую.
-«Філліс». -Моя улюблена команда.
-Справді? -Так.
-Бо там є частинка «Філ». -Так.
Я вже бачив цю будівлю.
-Так. Це Індепенденс-голл. -Ага.
Тут затвердили й підписали Декларацію незалежності.
Що тобі подобається в Декларації?
Гадаю, початок.
-Він дуже промовистий. -Так.
Типу, досить, ми хочемо жити в незалежній країні.
А знаєш, що мені подобається? Я вже казав.
Що всі мають право на життя,
Без цього нікуди. Право на свободу й вибір.
І моє улюблене.
-Прагнення до щастя. -Так.
-Згоден? -Так.
-Куди далі підемо? -До Дзвону Свободи.
-О, цікаво. -Ходімо.
Мільйони туристів приїздять подивитися на дзвін щороку.
І я теж нарешті його побачив.
Тріщина там не просто так.
Звідти ми з Ґевіном йдемо далі до могили
одного з його героїв.
Дивися, могила Бена Франкліна.
«1790 рік, Бенджамін і Дебора Франкліни».
Ого!
Аж не віриться, що тут поховано Бена Франкліна.
-Ось тут. Неймовірно, правда? -Так.
Отже, як краще винагородити школяра,
який провів таку чудову екскурсію містом?
Поласувати чимось
у «Фонтані Франкліна».
Банановий спліт для малого.
Ось ваш класичний 1904.
-Це можна вважати прагненням до щастя? -Так.
МОРОЗИВО ВІДЧИНЕНО
Минулого року Джефф Гордіньє, який знімався в серії про Монреаль,
вибрав ресторан «Калая»
як новий найкращий заклад в усій Америці.
Сьогодні ми пообідаємо там із ним,
редактором «Есквайр», для якого він писав статтю,
Кевіном Сінтумуанґом,
а також з найкращою людиною у місті, а може, і у світі,
шефинею Нок Сунтаранон.
Як це — бути рестораном №1 в Америці?
Це було несподівано.
І я маю сказати, ця стаття просто
врятувала нас, зберегла наш ресторан.
Дуже приємно чути, що це допомогло підтримати заклад.
-Безперечно. -Нам це важливо знати.
-Це чудово. -Погляньте на це.
Я радію, бо те, що ти куштуватимеш, переверне твою уяву.
-Це…. -Штучки на один укус.
А це що таке?
Пельмені-пташки.
Пташки… А точно, дивіться.
-Боже, яка милота. -Неймовірно, правда?
Погляньте.
Філігранна робота.
Кухар вручну ліпить кожен пельмень
і робить надрізи, схожі на пір'я птаха,
а потім витягує шийку
і приліплює дзьобик зі шматочка червоного перцю
і насіння замість оченят.
Це потребує великих зусиль.
Боже мій.
Це не Бог, Філе, це я.
Я це зробила, а не Бог.
Я маю пожинати лаври.
А може, ти Бог.
Хіба це не наймиліший пельмень?
-Ти колись їв такі пельмені? -Ні.
Я наче в розкішному палаці,
і мені подають улюблені страви короля.
Мої відвідувачі на це заслуговують.
У Філадельфії має бути таке місце.
Чи варто їхати туди заради цього? Так.
Так.
Ви готові?
-Я готовий. Розкажіть, що це. -Так.
-Це массаман-карі. -Так.
Я візьму.
О, тут є фіолетовий ямс.
-Так… -Любите фіолетовий і синій.
-Люблю кольори. -Я теж.
Це фірмове карі моєї мами.
-Його дуже важко готувати. -Смачно.
Дуже смачно, так?
Ти розумієш, що ресторан топовий,
коли подають такий суп.
У вас є якась екстравагантна страва?
Ні, не думаю.
Матінко моя!
-Це том ям. -Так, том ям.
-Серйозно? Це суп. -Такого том яму ви ще не куштували.
Ні. Зазвичай цих хлопців тут немає.
Так, точно…
Дозвольте, я насиплю. У бульйоні багато ароматних трав,
грибів і баррамунді.
Ого.
О господи.
Це просто топ.
Неймовірно смачний суп.
-Можна тут поставити? -Звісно. Робіть усе, що забажаєте.
Це карі з підсмаженої яловичини.
-Це карі-убивця, так? -Саме так.
-Ти вже куштував? -Одна з моїх улюблених страв.
-Це… -Гострота зашкалює.
Тобто це суперрівень.
-Це одна з найгостріших страв. -І найскладніших.
О так.
Уже відчуваєш?
Я мушу це зробити, бо не хочу, щоб ви побачили,
як мій мозок витече з носа.
Гей, Гугл.
Відеодзвінок Реймонду.
А ось і він. Боже мій!
Привіт!
Як таке можливо, що ти з роками стаєш гарнішим?
Так, на це перетворення я витратив усі молоді роки.
Я у Філадельфії. Поглянь, що я їм.
Знаєш, за що я люблю Філадельфію? За м'який брецель.
А як же сирний стейк?
Я з'їв тону сирних стейків.
Вони просто шикарні.
-Дивися, що я приніс! -Як же це мило.
Ви лише погляньте.
Це мій тато і тато Філа на зйомках «Усі люблять Реймонда».
Розкажи глядачам кілька жартів від свого тата.
Не знаю, чи можна на камеру.
Коли ще були автовідповідачі,
він дізнався, як можна послухати повідомлення
на нашому автовідповідачі — «буп-буп».
Він дзвонив нам і слухав повідомлення, залишені нам.
А потім він лишав нам власне повідомлення:
«Привіт, Анно,
твоя подруга Лінда сьогодні була в лікаря. Передзвони їй».
Він думав, це смішно.
І правда, кумедно.
Я теж так думав, а ось моїй дружині було не смішно.
Вона така: «Це наче читати особисту пошту».
І я сказав татові: «Це смішно. Ти просто дуркуєш, але вона…»
А він каже: «Гаразд, проїхали».
А потім він дізнався,
як можна зі свого телефону, натиснувши кнопки «буп-буп»,
змінити наше вихідне повідомлення.
Отже, коли ми з дружиною були не вдома,
і вона дзвонила, щоб прослухати повідомлення,
замість мого голосу
вона чула голос мого батька:
«Це дім Рея та Анни. Їх зараз немає, залиште повідомлення.
Якщо хочете поговорити зі мною, Елом Романо, дзвоніть 268–20…»
Моя дружина просто буквально розплакалася.
Так.
І розлютилася.
Реймонде, у нас є щось типу рубрики «Розсміши Макса».
Ти щось підготував?
Так, я пригадав жарт, але не просто для Макса.
Ага.
Якщо мені не зраджує пам'ять.
-Я почув цей жарт від Макса. -Клас.
Отже, містер Ґрінберґ приходить до тями в реанімації.
І лікар йому каже: «Ви потрапили в аварію.
З вами все гаразд.
Але є і погані новини.
Ми не змогли врятувати
ваш…».
Скажу цензурно. «Ваші статеві органи.
Не врятували їх, але…
Є і хороші новини. Ми можемо їх реконструювати.
Ви маєте отримати 9000 доларів від страхової компанії.
Ці гроші знадобляться, бо кожні 2 см коштують тисячу доларів».
Так.
Лікар продовжує: «Ви можете витратити всю суму.
Проте спершу краще поговоріть із дружиною.
Не поспішайте.
Може, вас задовольнить результат на 4–5 тисяч.
А це вже інша справа.
Обміркуйте і приходьте, як будете готові».
Отже, за тиждень він повертається до лікарні,
заходить у кабінет, і лікар його питає: «Містере Ґрінберґ,
ви поговорили з дружиною?»
Він каже: «Поговорив». Лікар питає: «І що вирішили?»
Він відповідає: «Ми купуємо стільницю з граніту».
-Це все. -Дякую, Реймонде.
-Це було круто. -Бувай.
-Дякую тобі. -Ще побачимося.
І на прощання шикарний бенкет
в одному з найкращих закладів Америки.
У ресторані Майкла Соломонова «Захав».
Прийшли всі. Крістіна та її чоловік Бен,
Марк, Джефф, Кевін, Нок, Шола,
Джо Беддія, навіть Моніка з родиною,
її сестра Джен і брат Стів.
Чудова компанія.
Привіт. Усіх вітаю.
Тост за прекрасних людей, яких я зустрів під час подорожі.
-Дякую, що запросив. -За улюблених шеф-кухарів.
-Будьмо. -І вам «будьмо».
Усім смачного!
Це Майкл Соломонов, якщо ви не знали.
-Привіт, народ. -Привіт.
Ого, які в нас простенькі гості.
-Хіба не круто? -Не вистачає ще VIP-гостей.
Щоб мої люди ще більше злякалися.
-Дякую. Їм не треба боятися. -Ми вам дуже раді.
Немає вдячніших гостей за інших кухарів.
Абсолютно.
-Але Моніка — суворий критик. -О так.
Дякую, що прийшли. «Бетеавон» або смачного.
Беріть коржі «лафа». Ще гарячі.
Засукуйте рукави.
-Так називався мій перший альбом. -«Гаряча лафа».
У Джеффа тату на шиї — «гаряча лафа». Він уже показував?
Що ти казав, коли вмочував коржик у хумус?
Так, вмочити. Коли івритом треба сказати
«Поїмо разом хумус?», це звучить ось так.
Тобто: «Хочеш вмочити зі мною в хумус?»
-Ось так. Ти профі. -Так!
Вмочуйте в хумус.
Ось двічі приготовані баклажани, як у Нок.
Яловичина з тахіні та хумус із тахіні.
Гаразд, смачного.
Коли я відкрила ресторан, відчувалася неймовірна підтримка,
від Майка, від усієї громади.
Так, ми наче…
-Сусіди. -Так.
Вона приходить о сьомій і каже: «Шефе!»
-Справді? -«Я принесла поїстоньки».
А там 18 страв. Я такий: «Господи».
-Боже мій. Оце громада. -Так.
Справжня громада, так.
Ось барбекю з баклажанів зі схугом. Це єменський соус із перцем чилі.
-А зверху… -Ти його що, прасуєш?
Так. Це для того, щоб…
Звідки в тебе ця штучка?
А ви як гадаєте? Бо я завжди прасую білизну.
Ми трохи підсмажуємо часник,
імбир і кардамон.
Ти справжній шоумен, Майкле.
Залишайте штани. Я попрасую.
Цілком можливо.
Філе, допоможеш подати останню страву?
Він злякався, що все занадто добре. Зараз я це виправлю.
О, Філіпе.
-Взяв? -Так.
Гаразд, понесли.
Пані та панове, дозвольте представити
одну з моїх улюблених страв у світі.
Це плече ягняти…
-Це ти приготував? -З мелясою.
-Браво! -І гранатом.
Боже мій.
-Ого. -Скуштувавши це, я полюбив Майкла.
Вибачте, народ.
-І я не проти. -Краса!
О, треба взяти це і зробити ось так.
Так!
Зараз скуштую.
Це смачно.
-Танцюєш? -Смакота.
Моніко.
-Скуштуй. -Ого.
Люди — ось що робить Філадельфію особливою.
А для мене це також сім'я.
Радію друзям, старим і новим,
бо вони — це сім'я, яку ти вибираєш.
Іноді їздиш верхи разом.
Тож, містере В.К. Філдс, що б ви не казали,
у Філадельфії не страшно, а краще, ніж деінде.
І я точно знаю, що тут смачно годують.
Порівнюючи з минулими серіями,
гадаю, що я з'їв набагато більше цього тижня у Філадельфії,
ніж у будь-якому іншому місті.
Майкле!
Усім щиро дякую.
Це дуже важливо для мене.
Я люблю вас. Люблю це місто.
-Так. -Насправді.
-Я, бляха, люблю це місто. -Не лайся!
Вибачте.
Це Філадельфія. Як же без лайки!
Переклад субтитрів: Катерина Яцук