UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
Un bărbat vesel și flămând
Se preumblă peste mări și țări
Ca să înțeleagă
Arta pastelor, porcului, puiului și mielului
Va veni la voi cu mașina
Va veni cu avionul
Vă va cânta
Și vă va dansa
Va râde cu voi
Va plânge pentru voi
În schimb cere un singur lucru
Cineva să-l hrănească
Poate cineva să-l hrănească pe Phil?
Cineva să-l hrănească acum!
Întrebat ce epitaf își dorește, marele W.C. Fields a spus odată:
„Una peste alta, aș prefera să fiu în Philadelphia.”
Cunosc Philadelphia fiindcă am crescut în New York.
Prima dată am mers în excursie la Institutul Franklin, într-a cincea.
Apoi am cunoscut o fată care a crescut pe lângă Philadelphia.
Mi s-a părut destul de bună și am luat-o de nevastă.
Asta a fost acum 32 de ani.
De atunci am tot revenit să le văd pe rudele Monicăi
și să vizitez acest oraș plin de caracter, mustind de mândrie civică.
I se spune Orașul iubirii frățești. Aici s-a scris: „Oamenii sunt creați egali.”
Dar este încă și mai deschis.
Spiritul frățesc dăinuie înfloritor și azi,
îndeosebi în comunitatea de bucătari pe care îi veți vedea.
De regulă merg întâi la Reading Terminal Market.
E una din marile piețe ale lumii
și are mâncare bună cum rar găsești.
- Ce îți dau? - Îmi faci o selecție?
Întâi un covrig obișnuit.
- Absolut. E preferatul meu. - E de bază.
Întotdeauna îmi iau un covrig simplu, dar azi îmi iau unii umpluți cu diverse.
- Îi luăm peste câteva minute. - Da?
Cred că o să luăm multe de aici.
- Cu cine vorbesc? - Cu G.
Cu ei? Vreau un sandvici Rueben, nu?
Da. De care?
Frumos! Am lucrat într-o alimentară în New York. Sunt din branșă.
Te voi judeca fără milă.
Faci bine.
- Îmi dai să gust din carne? - Da.
- Te iubesc. Mersi. - Cu plăcere.
- Te pricepi. - Da.
Încotro o iau? Încoace.
- Dinic's! - Bună!
Vă iubesc. Vin aici de ani buni.
Știi ce vreau.
- Friptură de porc. - Cu de toate.
S-a făcut!
Unde e Tia?
Aici. Bună! Ce faci?
Am auzit că ești regina plăcintelor cu cartofi dulci.
Pregătește-mi ce știi tu că trebuie să mănânc.
- Bine. - Îmi pare bine.
- Mă bucur să te cunosc. - Fata mea, Lamirah.
Toată familia?
- E o afacere de familie. - Ce îmi place!
- Trăiți bine din plăcinte. - Da.
Ura!
Aici se vând copane de curcan. Îmi plac.
- E Phil Rosenthal! - Bună!
- Ce faci? Mă bucur să te văd. - Și eu.
Am vrut s-o aduc pe Monica. Mi s-a părut drăguț
să îi invit și prietenele din copilărie: Mary-Kate, Linda și Celestine.
Nu le vedem prea des, dar acum sunt aici.
Împărțim câteva chestii.
- Ai luat de toate. - Da. Ce mai faceți?
- Facem bine. - Foarte bine.
- Te ajut? - Te rog.
- Avem și homar, dacă vă place. - Voi sunteți nebuni?
- Poate-mi place. - Ăsta e pui.
- Mersi. - Asta mănâncă Monica dimineața.
Îți gătește așa ceva?
Gătesc cu plăcere, mă relaxează.
Ca în copilărie, Mon.
Avea cuptor și frigider de jucărie. Avea ustensile de la Suzy Homemaker.
Te-ai fi așteptat să învețe ceva.
Nu știu dacă vă plac cei mai buni covrigi din lume.
- Covrig? - Mersi, Phil!
Aici este unul cu șuncă de curcan, ou și brânză.
- Vai de mine! - Ce?!
- N-am pomenit. - Încerc.
Nu se servea așa ceva în pauză la școală.
Cine ține minte când v-ați întâlnit prima oară?
- În clasă, la liceu. - Tu ai cunoscut-o în clasă.
Dar voi stăteați în același bloc?
- Alături. - Alături?
Pe aceeași scară.
Împărțeam scara.
Avem o poză cu noi.
Eu aveam vreo doi ani, tu, vreo trei. Ședeam pe scară cu copiii de pe bulevard.
- Vă știți de la naștere? - Da.
Astea sunt vestitele plăcinte cu cartofi dulci ale Tiei.
Trebuie să mâncați! Toată lumea le ridică în slăvi.
- Bine. - Nu e nevoie să mâncați tot.
- Ce bine! - E imposibil.
- Veți scădea în ochii mei, dar… - Încerc din toate.
- Am aici cartoful dulce. - E nemaipomenit.
- Grozav! - Mulțumim, Philip!
Cum mă descurc?
- Bine. - Te descurci foarte bine.
- Mersi! - M-am simțit grozav.
Vă iubesc. Mă bucur că v-am văzut.
Mulțumim mult. A fost minunat.
MĂNÂNCI PEȘTE, TRĂIEȘTI MAI MULT
PIAȚĂ AGROALIMENTARĂ
Shola Olunloyo e unul din marii gastronomi ai Philadelphiei.
Mare bucătar și critic nigerian, el ajută la formularea de noi concepte culinare.
O invitație la grătar în grădina lui probabil nu înseamnă burgeri și hotdogi.
Uite grădina!
- Doamne! - Natură în oraș.
E superb! Ia te uită! Îmi place enorm.
Luăm brunch-ul.
- Da? - Da.
Începem cu ce e mai rapid. Ăștia sunt calmari buni, proaspeți.
O greșeală la gătirea calmarilor e temperatura prea mică.
Cuptorul trebuie încins bine.
- Frate! - Duduie.
Suntem pe la 370 °C.
Să nu te sperii că pun cu mâna.
Uneori e nevoie de dexteritatea, iar ustensilele te încurcă.
Lumea se ferește de căldură și estimează eronat
temperatura necesară preparării alimentelor.
- Se ferește de căldură? - Da.
Dacă gătești la foc, nu poți să te temi de el.
Se fac foarte repede, după cum vezi.
Chiar repede!
Nu am stropit grătarul cu nimic.
Nu se lipește.
Gătim la temperatura corectă.
- Uite! - Mamă! Fulgerător.
Asta e! Gata!
Cum e gata, stropim cu ulei de măsline.
- Turnăm din belșug. - Da.
Luxul fără generozitate nu e lux.
Trebuie să-l faci buni.
- Excelentă zicală! - Da.
Astea sunt frunze de caper din Italia.
Lumea mănâncă capere, dar nu prea știe…
- De frunze. - Sunt gustoase.
Habar nu aveam.
Domnul dorește calmari?
- Da! - Făcuți în două minute.
Vezi ce suculenți sunt? Abia pătrunși, dar făcuți.
Nu sunt tari, fiindcă n-au stat prea mult.
- Shola, te iubesc. - Și frunza de caper.
Frunza de caper e genială.
E bine că în acest joc al calmarului nu ești împușcat.
- Vezi? - Ce faci acolo?
Îți fac niște ouă coapte.
- Se face sosul. - Ou copt în sos de roșii?
Sos de roșii picant, cam ca…
- Ca șakșuka. - Ca șakșuka.
Știi că-mi place.
Vezi cum se face în cuptorul ăsta?
- Repede. - Da.
Facem așa…
- Cine te-a învățat să gătești? - Maestrul bucătar Fritz Blank.
- Unde? - La restaurantul Deux Cheminées de aici.
Era neamț-olandez din Pennsylvania.
- Ai văzut ce iute? - În 15 secunde.
Exact, prietene.
Ai avut cuptor de jucărie când erai mic?
Aș fi vrut eu!
Nu fac pizza, ci o pită rustică rapidă, de întins în sosul de roșii.
Asta e.
O să avem pâine în mai puțin de…
90 de secunde, poate.
Îmi place și pizza, și coacerea în cuptor cu lemne.
Bun! Asta e!
- Pane! - Întindem aici?
- Da. - Mamă!
Ia gălbenușul.
- Da. - Așa!
Mulțumesc! Nu mănânci și tu?
Ba da.
Absolut. Uite! E partea cea mai bună.
Se face puțină mizerie.
Doamne!
Cu busuioc verde.
Mâncăm ca porcii, dar e fenomenal.
14,95 $. O zi frumoasă!
Ei, nu e…?
Perfect.
Cât mănânci, fac friptură.
Bine.
El nu știe, dar m-am mutat la el în beci.
- Cum vrei carnea? - Potrivită.
- Bine. - Ăsta e restaurantul meu favorit.
- Nu e mișto să gătești la foc? - E grozav.
- Tu ești grozav. - Încetișor! Bun!
Am scos-o.
Îmi place să stropesc carnea cu mult ulei de măsline după ce o scot.
În felul ăsta nu se usucă.
După ce stă puțin, o feliez și e suculentă și gustoasă.
Uite!
La asta e bun tocătorul cu șanțuri.
Ca să scurgi sucul.
Oameni buni!
Shola…
Îmi place de Shola.
Gata! Puțină sare.
- Iau? - Poftim!
Pe asta scrie numele meu.
Ce dimineață am!
Asta e! Să fie bun!
Unul din prietenii mei dragi e hilarul și extraordinarul Patton Oswalt.
Se află la Philadelphia.
Doamne! Hai încoace!
Îl duc la unul dintre cel mai bune restaurante din Philadelphia.
Tocmai a intrat în topul 50 american întocmit de The New York Times.
E vorba de Laser Wolf,
al amicul meu Michael Solomonov, laureat cu premiul James Beard.
Bucătar-șef este Andrew Henshaw.
- Cum merge? - Bună!
Veți mânca cea mai bună pită din lume.
- Începem! - Am adus toate soiurile de salatim.
Se cheamă salatim.
Salatin?
- Salatim. - Cu M, salatim.
Bine, salatim.
Varză chinezească, salată de fasole cu măsline…
Da!
Varză roșie, fenicul perpelit și ceapă roșie cu sumac,
salată de vinete, ciuperci la grătar și țelină la cuptor.
Îmi aduci o salată de creveți?
- Aici servim mâncare cușer. - Niște alune și o salată de creveți.
- Alege-ți arma! - Mersi.
- Mulțumesc, flăcăule! - Ia uite! Mersi.
Sunt ca niște pernițe.
Dacă aș adormi cu mirosul ăsta… Ar trebui să existe o lumânare cu mirosul ăsta.
Da, de pită proaspătă. M-aș parfuma cu el. Fă așa!
- Întinde așa! - Puțin…
Nu las nimic!
- O să gust. - Da.
Da! Bine.
Multor americani, bucătăria israeliană li se pare exotică.
Deci trebuie făcută la perfecție.
Da, dar știi ceva? De fapt, nu există bucătărie israeliană.
- E un amestec de împrumuturi din zonă. - Așa.
Există diferențe regionale pe care unii le sesizează și le preferă?
Hummusul stârnește războaie.
Războaie?
- „Nu ăla e cel mai bun.” - Zău?
„Ăla sirian e cel mai bun. Ba nu, ăla libanez.”
- Aici ce e? - Cartofi pai franțuzești.
Zău? Cartofi franțuzești.
Există o influență franceză în Israel?
Aici e ketchup cu pastă de susan.
E cu dulceață picantă de mango murat, pastă de susan și ketchup Heinz 57.
Asta îl face…
- Asta îl face special. - Asta îl face al lor.
Îmi place să-l stârnesc pe Patton la mâncare. El e Remy din Ratatouille.
Frecventai restaurantele de patru stele
înainte de Ratatouille?
Nu chiar.
Îmi plăceau câteva restaurante, dar mergând în turneu cu alți oameni,
călătorind cu alții…
Știi cine știe restaurantele bune? Formațiile de rock.
M-am împrietenit cu tipii de la Anthrax. Scott Ian e mare snob în privința vinului.
- Se pricepe. - Tipul de la Anthrax?
Am mâncat cu el.
„Nebbiolo nu merge la vițel. Îl trimit înapoi.”
Și are dreptate.
Apoi urcă pe scenă și…
Da. Știe chestii.
Dacă călătoresc, vreau să mă simt bine.
- Îmi creez o aventură plăcută. - Și eu.
Ei m-au învățat că, dacă mănânc în oraș, ar trebui să fie ceva deosebit.
Nu făceam asta.
Cine a venit!
Ce faci, omule?
Poate vi-l amintiți pe Michael Solomonov din episodul de la Tel Aviv.
- Nu ne-am văzut de mult. - Da. Mă bucur că ești în oraș.
- Ia loc! - Da, pot să stau cu voi?
- Ce ne aduci? - Biban de mare.
Cu roșii, ghimbir, chimen, chestii gustoase.
Iar aici avem frigărui din carne tocată de miel și vită.
Sfeclă coaptă în sare, afumată, glasată și pusă pe grătar.
Frigărui de pui cu guava, ceapă și usturoi.
- Și ceapă caramelizată cu pastă de susan. - Ce față fericită are Phil!
Mersi!
Mănânc cu doi oameni dragi cea mai bună mâncare din lume.
Avem o simfonie de feluri exotice, dar revenim la cartofi.
Asta-i problema. Cartofii prăjiți sunt prea buni.
Mie îmi place…
- Îmi place să fac așa. - Fii atent! Șmecherie de bucătar.
Da, șmecherie. E jawn-ul meu.
- Ce înseamnă jawn? - Poate fi orice chestie.
- J-a-w-n? - J-a-w-n.
„Dă-mi jawn.-ul ăla”. „Dă-mi pita.”
Știi?
Până la ce vârstă poți vorbi așa?
Până la orice vârstă. Ai licență literară.
După 50 de ani nu mai poți să spui niște chestii.
Dacă ai peste 50 de ani, să zici „e trosnet” nu sună bine.
Mai văd asta pe Twitter și îmi zic: „Nu, omule.”
Dacă ceva trosnește după 50 de ani, caută-te.
Dacă fugi la baie și trosnește ceva, du-te la gastroenterolog.
Da.
Eu și Monica iubim artele.
Am dus-o într-un loc unde nu mai fusese, deși e din Philadelphia.
La Grădinile magice din Philadelphia.
Nu pot să cred că n-am auzit de ele.
- Ce fel de philadelphiană ești? - Nu?
- Allison, nu? - Bine ați venit!
- Eu sunt Phil. - Bun venit!
Soția mea magică, Monica.
Ce loc frumos!
- Pe aici? - Da, încoace.
Regăsim imediat tema emisiunii în aceste farfurii.
- Da, e multă veselă. - Sticle.
Vai, superb!
- Da. - Ce frumos!
Sunt cam 280 mp de mozaic.
E opera unui singur om, Isaiah Zagar.
S-a apucat în 1991.
Muncește la ea de 30 de ani. E foarte tare.
A mai făcut și altceva sau era obsedat?
Mănâncă, visează și respiră mozaicuri.
Ce frumos!
- Precis copiii sunt înnebuniți. - Da.
Imaginați-vă ce fac când ajung acasă.
- Exact! - „Mamă, ia-ți adio de la farfuria asta!”
Mama: „Unde mi-a cutia cu farduri?” „Am pus-o în ciment în curte.”
Voiam să-l cunoaștem pe artist, pe Isaiah Zagar.
Mi-a spus că restaurantul lui preferat e South Philly Barbacoa.
Ieri ți-am vizitat frumoasa creație.
- Grădinile magice din Philadelphia? - Da.
Da, știu locul.
Noi am mers prima dată.
Eu sunt din împrejurimi și nu mai fusesem.
Ca nebuna.
Era cel mai bine păstrat secret din Philadelphia. Nu mai e.
Ce moștenire ai lăsat orașului!
Nu încă.
Vreau să mai trăiesc puțin.
Patroana restaurantului este maestra Cristina Martinez.
Imigrantă mexicană, Cristina vindea ce gătea în mica ei garsonieră.
Acum deține un restaurant foarte căutat.
Cristina, am citit despre tine.
Când găteai acasă și făceai doar livrări, atunci l-ai cunoscut pe Isaiah?
- Nu, înainte. - Ce a fost înainte?
Le aducea mâncare muncitorilor din atelierul meu.
- Așa. - Mi s-a părut nemaipomenită.
- Da. - Apoi n-am mai știut de ea vreo zece ani.
- Peste zece ani. - Într-o zi stăteam în fața Grădinii.
O femeie sare de pe bicicletă, mă strânge în brațe, mă pupă și zice că face bine.
Eu m-am gândit: „Cine naiba era?”
Nu te sărută mereu femeile?
Nu mereu. Mi-ar plăcea mai des.
Poate te mai sărută una azi, dacă ai noroc.
- Nu e grozavă? - Îmi place mult.
Ciorba are un gust demențial.
Cristina l-a cunoscut pe Ben Miller, soț și coproprietar, lucrând în alt local.
Până a răsuflat că nu avea acte.
Patronul a dat-o afară pe loc, iar asta a împins-o să-și înceapă propria afacere,
dar și să lupte pentru drepturile muncitorilor ilegali.
Putem adăuga curajul la lista ei de talente mai evidente.
Ăsta cică e picant. Să încerc?
Ce bun e!
- Eu primesc mâncare gratis pe viață. - Aici?
Pe viață, da.
- De asta te faci artist. - Și e mai tânără ca mine.
Pe viață înseamnă pe viață.
- Cum e mâncarea? - Știi cum? Fenomenală.
- E bună? - Ne place enorm.
Îmi place la nebunie. E superbă.
Mă impresionează periplul tău. Pentru mine, tu ești America.
Ești sursa măreției Americii.
- Bravo! - Chiar cred asta.
Voi amândoi… Și tu, Isaiah. Voi hrăniți sufletul.
Sunt mândru să mă aflu aici cu voi.
Voiam să spun asta.
- Mulțumim. - Mulțumim.
Mulțumesc, apreciez. Suntem doi artiști puternici.
- Îmi trebuie subtitrări. - Poftă bună! Trebuie să plec. Revin.
Mulțumesc.
- Ce dulce e! - Doamne!
Nu e grozavă?
Mi-a făcut mare plăcere să te cunosc.
- Ești altfel de cum credeam. - Ce credeai?
Nu credeam nimic. Nu văzusem emisiunea.
- Pupă-l! - Doamne!
Mulțumesc.
E năbădăioasă.
Pa, Isaiah!
Mergem la Wissahickon Valley Park cu prietenul meu Michael Solomonov
și facem asta.
- Ce faci? - Tu călărești?
Eu… Nu.
- Ești gata? - Da.
Acesta e un episod din Evrei călare.
- Ia te uită! Cum o cheamă? - Bridget.
Bridget. E pentru mine?
E pentru tine.
Bună, Bridget!
Ce dulce e!
Trebuie să-ți găsim cască.
Mă strânge.
Acum mai vii de-acasă!
Pe urmă te suim în șa.
Îmi plac treptele spre cai.
Unii oameni, cum ar fi cowboy-i, nu au nevoie de trepte.
- Noi nu suntem cowboy. - Așa e.
- Saltă-te și trece piciorul dincolo. - Mă salt.
- Ai încălecat frumos. - Descălecarea mă preocupă.
Bună dimineața! Sunt pe cal.
O ador pe iapa Bridget.
Aceștia par cei mai dulci, mai blajini…
Ai grijă!
Unde te duci?
- Bridget! - Nu îi convine.
Hai! Așa, asta e!
Merge unde are ea chef. Încotro, iubita?
Știți unde trăgea ea?
FRIPTURĂ, BERE, SANDVIȘURI
Excelent, Bridget!
Bravo!
E calul meu preferat.
M-a adus la Dalessandro's. Un cal!
Nu?
GPS-ul de pe mașina mea nu-i așa bun.
Și iată!
Carne de vită tocată mărunt cu cașcaval și ce mai vrei tu într-o baghetă moale.
Cheesesteak-ul philadelphian e vestit în toată lumea.
- Începem cu cel clasic. - Arată bine.
Da.
- Îi pui niște sos? - Vrei?
Punem puțin.
Când vii aici îți iei neapărat așa ceva?
Bineînțeles!
Baghetele sunt așa bune! Mai ușoare ca aerul.
Moi și gustoase.
Găsești sandvișuri grozave în tot orașul. E specialitatea noastră.
Ăsta le întrece.
Fiecare se simte altfel. Ăsta diferă mult de ce găsești în oraș.
- E bun. - Da?
Vrei să guști?
Doamne!
- Vomită pe tine. - E critică.
- Era curioasă. - Și-a băgat botul.
Ceapa o să ne pună caii pe fugă.
Facem autostopul înapoi.
Carnea din sandviș e antricot.
Minunat!
Toate ingredientele sunt grozave. Până și pasta de brânză e bună.
Ceea ce nu e ușor.
Trosnește.
- Trosnește. - Am zis bine în context.
Dar orașul oferă și alte sandvișuri.
Deși face și un cheesesteak premiat,
specialitatea unui local preferat al meu e trecută pe firmă.
John's Roast Pork e o instituție clasică în Philadelphia.
Vin aici de mulți ani.
Azi mă ajută prietenul meu Stephen Nathan.
A fost scenarist la Raymond la început.
Ca tânăr actor, a apărut în versiunea cinematografică a musicalului 1776,
a cărui acțiune are loc pe vremea Revoluției.
Și s-a întors.
Vai de mine!
- Ți-am adus un sandvici. - Doamne!
- Ajunge? - E bun.
- Încep cu friptura de porc. - Și eu.
Putem să-l tăiem.
Nu cred că ar trebui. Asta e lupta omului cu carnea.
Tu îl abordezi de sus.
Îl mănânc ca pe porumb.
Ești mai animal decât mine.
Tot mănânc. Ce e cu mine?
E grozav.
E tot mai bun pe măsură ce mănânci.
Mai facem un popas pe drumul sandvișurilor.
Aici sandvișul se chemă hoagie.
Joe Baddia are cea mai bună pizzerie din oraș,
dar azi intrăm în exclusivista sa cameră hoagie omakase.
Omakase înseamnă „alegerea bucătarului” în japoneză.
Cred că se aplică prima dată la sandvișuri.
Întâi unul cu legume la cuptor și brânza îndrăgită aici, provolone.
E superb.
- Nu reinventez nimic. - Da!
Pun o brânză excelentă și ulei de măsline extravirgin excelent.
Urmez rețeta, dar îi dau note personale.
- Ăla e ton? - Da.
- Mamă! - Așa e.
Ăsta e cu ton italian și sardele afumate din Bar Harbor, Maine.
Doamne!
Hoagie cu ton.
E nemaipomenit.
În sfârșit, șuncă afumată.
Sandvișule, te iubesc!
PRIVAT
Merg într-un local specializat în paste, situat într-o clădire veche de 125 de ani,
unde înainte vreme se vindeau cârnați.
Patron e prietenul meu Marc Vetri, bucătar aclamat, de loc din Philadelphia,
coproprietar al câtorva din cele mai venerate restaurante.
- Ce faci? - Bine. Tu?
- O să mă îndop. - Poftă bună!
Ce fericit sunt!
Tu? Eu sunt fericit. Mă bucur să te văd.
Văd și o persoană dragă amândurora, Liz Scott.
Vă mai spunem despre ea.
Uite la noi! Trăim pe picior mare.
- Bună! Ce faci? - Ești la Fiorella.
Previzualizez atracțiile viitoare.
- Bună! - Calmari și fasole.
- Calmari și fasole. Îți place? - Da, îmi place.
Carpaccio de dovlecel.
- Ce frumos! - Îmi place la nebunie.
Cu chorizo deasupra și ceva semințe.
- E delicios. - Mersi.
Îmi place să am multe feluri întâi cu legume și toate cele.
Lucrurile mărunte contează mult.
- Așa ajungem la cum ne-am cunoscut. - Exact.
Vreau să afle lumea
despre minunata organizație pe care ați înființat-o tu și ai tăi.
Iar tu ai fost primul bucătar care s-a implicat?
- Da. - Vorbim de Alex's Lemonade.
Alex a înființat-o când avea patru ani.
Avea patru ani și se lupta cu cancerul.
S-a apucat să vândă limonadă ca să ajute la găsirea unui leac la copii.
Până a murit, la opt ani, strânsese un milion de dolari.
Lumea afla de ea și se implica.
Pe Marc l-am cunoscut în 2005.
El și asociatul lui, Jeff, au vrut să contribuie.
- Primul eveniment l-am ținut local. - În Philadelphia.
Câți bani s-au strâns cu aceste evenimente pentru combaterea cancerului la copii?
Vreo 15.000.000.
- Nu-i grozav? - Uimitor.
- Comunitatea… - Comunitatea e minunată.
E cel mai tare eveniment culinar din țară datorită celor ca Marc și ca prietenii lui
și a comunității care se unește.
Și toți se depășesc pe sine, pun suflet.
- Pentru Alex! - Da.
De acord.
- Ciocnesc cu voi. - Pentru Alex!
Pentru Alex!
Apropo de autodepășire…
Rigatoni cu ragu cu cârnați.
E rețeta originară de cârnați de aici.
Fiți atenți aici!
Ia! E foarte…
Iau mai mult decât de obicei.
- O să vrei să mănânci. - Da.
Știam că o să fie grozav.
- Cochiglie cu homari. - Poftim?
Cochilii umplute cu homari.
Astea-s de fițe.
Nu chiar.
Sunt cu homari.
Marc! N-am mai mâncat așa ceva.
- N-am apucat să mănânc. Dă-mi și mie! - Incredibil câtă bădărănie!
- Nu pot să cred că nu mi-ați oferit. - Bucătarul îți mănâncă din farfurie.
Unde ai mai pomenit? Nu mai calc aici.
- El e Matt, șeful de aici. - Știu ce e!
- E… - Eu nu știu ce e. Spune-mi.
Capra! Cea mai bună din toate timpurile. Și e capră!
Iar am câștigat!
- Nu e în meniu aici. - Suntem speciali.
Mi-am adus aminte cât de mult ți-a plăcut.
- Ovații în picioare. - Și ți-am făcut.
Îi tai și ei o bucată?
Se desprinde ușor.
E făcută în cuptor cu lemne. Este nemaipomenită.
- E pe polenta, nu? - Da.
- Fii atentă! Vreau bucata aia. - Polenta proaspătă.
Fii atentă!
Marc, îmi vine să te pup. Fiți atenți!
- Ați adus-o? - Am făcut-o la Vetri. Aici am încălzit-o.
Aici nu avem cuptor cu lemne.
Avem afumătoare.
Nu e cea mai bună?
Joe, trebuie să guști. Se uită cu niște ochi…
- Nu, refuz. - Mă ocup.
- Nu pot să te exclud. - Ba da.
- De ce? Ești sătul? - Finito.
- Sigur? - Da.
Ți-e frică de capră?
BUN VENIT ÎN MICA ITALIE ESPRESSO, CACAO, GELATO
Marc Vetri mi-a zis că pizza lui preferată e după colț, la Angelo's.
Așa că mi-am făcut drum.
- După comandă? - Da.
- Pe ce nume? - Phil Rosenthal.
E în cuptor.
Nu e gata.
Brian W!
ANGAJĂM PERSONAJ
Ești crainicul?
Vincenzo.
- Eu sunt Phil. - Bună, Phil!
Brian S!
Brian S? Michael W? Am mai auzit un nume. Tu?
- Phil R! - Phil R, eu sunt!
Du-te!
- Sarah P! - Sarah P!
- Sager I! - Sager I!
Haideți!
Brian W!
- Pot să mă așez aici? - Absolut.
Mersi, omule.
- Așteptați? - Da, așteptăm.
- Ia o felie! - Serios?
Da.
- Cum te cheamă? - Joe.
- Phil. - Îmi pare bine.
Și mie. Pepperoni sau cârnat?
- Pepperoni. - Bagă!
- Mulțumesc. - Prietenul tău cine e?
- Mă cheamă Owen. - Bună! Vrei o felie?
- Da. - Bagă!
Mulțumesc frumos.
Să vedem cum e. Ești gata?
Eu am început deja.
E bunicică.
- Cum te cheamă? - Isaiah.
- Isaiah! - Da.
Hai încoace!
Îți place pizza?
- Da. - Clar, dacă ești aici.
- Tu n-ai luat. Hai! Îți place cu cârnați? - Da.
- Cum te cheamă? - Lauren.
- Eu sunt Jack. - Servește!
Mersi.
- Jocelyn, îți place cu cârnați? - Da. Mulțumesc.
- Mie îmi place cu orice. - Fă-te încoace!
- Îți place? - Da.
- Ia! Cum te cheamă? - Tom.
- Bună! Phil. - Îmi pare bine.
- Și mie. Poftă bună! - Mulțumesc.
Cum e, Phil?
Vincenzo, e grozavă.
Bine!
Cum zici în Philadelphia?
Cum zici când ceva e grozav?
„E jawn-ul meu.”
Delicioso!
Bine. Delicioso e bun.
Philadelphia!
Azi îmi prezintă orașul vechi și locurile de seamă din istoria țării
un adevărat expert: Gavin Shum.
- Bună, Gavin! - Bună!
- Ce faci? - Bine. Tu?
- Îmi place tricoul. „Phillies.” - E echipa mea preferată.
- Da? - Da.
Mie îmi place fiindcă scrie „Phil”.
Am mai văzut clădirea asta.
- Da, e Casa Independenței. - Da.
Aici a fost scrisă și semnată Declarația de independență.
- Ce îți place mai mult din Declarație? - Cred că începutul.
- Sunt cuvinte puternice. - Da.
Cum că ne-a ajuns și vrem să fim o țară suverană.
Știi ce îmi place mie mai mult? Am mai zis.
Faptul că avem anumite drepturi.
Dreptul la viață. Fără viață nu poți avea nimic.
Dreptul la libertate.
Și preferatul meu, dreptul la căutarea fericirii.
- Nu? - Da.
- Ce-mi mai arăți? - Clopotul libertății.
Vreau să-l văd.
Clopotul ăsta aduce anual la Philadelphia milioane de oameni.
E mișto să-l vezi în persoană.
Crăpătura aceea conține o pildă.
De aici, Gavin mă conduce la mormântul unui mare erou de-al lui.
Uite, mormântul lui Ben Franklin!
„1790, Benjamin și Deborah Franklin.”
E greu de imaginat că Ben Franklin a fost chiar aici.
- Chiar aici. - Da.
Ce plată i se cuvine unui școlar care îți prezintă Philadelphia istorică?
Locul ăsta pare nimerit.
The Franklin Fountain.
Banana split pentru drăguța mea
Un Classic 1904.
Asta se încadrează la căutarea fericirii?
ÎNGHEȚATĂ DESCHIS
Anul trecut, Jeff Gordinier, invitat în episodul de la Montreal,
a ales Kalaya ca cel mai bun restaurant nou din America.
Azi mă întorc acolo cu el
și cu redactorul Kevin Sintumuang de la Esquire, unde a publicat articolul.
Unul dintre cei mai grozavi oameni din Philadelphia, dacă nu din lume,
e maestrul bucătar Nok Suntaranon.
Ce ai simțit citind că sunteți cel mai bun restaurant din America?
A fost ceva neașteptat.
Vă spun, acel articol ne-a salvat viața, ne-a salvat restaurantul.
Mă unge pe suflet să aud că a avut un impact.
- Uriaș. - Înseamnă mult.
- Minunat! - Fiți atenți!
Mă bucur pentru tine, fiindcă vei fi dat pe spate.
- Astea sunt… - Mici aperitive.
Alea ce sunt?
Găluști-pasăre.
Pasăre? Da, ia uite!
- Doamne, ce drăgălașe sunt! - Nu-i nemaipomenit?
Ia uite!
Uitați câtă migală!
Un om ia fiecare gălușcă și o crestează, creând impresia de pene de pasăre.
Apoi îi face gât și cioc dintr-o bucățică de ardei roșu.
Apoi îi pune semințe în chip de ochi.
E multă trudă.
Dumnezeule!
Nu Dumnezeu, ci eu.
E opera mea, nu a lui Dumnezeu.
Eu merit laudele.
Poate tu ești Dumnezeu.
Nu e drăgălașă foc?
- Ai mai mâncat asemenea găluști? - Nu.
Mă simt ca într-un palat,
unde mi se servesc bucatele preferate ale regelui.
Clienții mei merită să mănânce așa ceva în Philadelphia.
Merită un drum la Philadelphia? Da.
Da.
Ești pregătit?
Da. Fă-ne prezentarea.
Se cheamă massaman curry.
E cu cartof dulce mov. Îți plac movul și albastrul.
- Îmi plac culorile. - Și mie.
Acest curry poartă semnătura mamei.
- Se face foarte greu. - E foarte bun.
E bun, nu?
Știi că te afli într-un loc excepțional când supa arată așa…
- N-ai să ne dai și ceva epatant? - Nu prea.
Măiculiță!
- E tom yum. - Tom yum.
- Fugi de-aici! Asta e supă? - N-ai mai mâncat așa un tom yum.
De obicei dumnealor stau deoparte.
Da, e…
Dă-mi voie să îți pun!
Zeama e cu multe mirodenii, ciuperci și biban barramundi.
Doamne!
E excelentă.
E minunată supa.
- Pot să pun aici? - Poți să faci orice vrei.
Ăsta e curry de vită rumenită.
- Ăsta te ucide, nu? - Da.
- Ai mâncat data trecută? - Da, îmi place mult.
Nu s-a înfrânat Nok.
E la extrema superioară.
- Un apogeu al felurilor picante. - E complex.
Da.
Te-a izbit?
Sunt nevoit să fac asta, ca să nu se vadă…
cum îmi iese creierul pe nas.
Hei, Google!
Apel video Raymond.
Iată-l! Vai de mine!
Bună!
E cu putință să te faci mai frumos?
Da, fiindcă am pornit foarte de jos.
Sunt în Philadelphia. Ia uite-mă!
Știi ce e bun aici? Covrigul moale.
Dar cheesesteak-ul?
Am mâncat până la refuz.
A fost formidabil.
- Uite ce am adus! - Ce drăguț!
Uitați!
Tata și tatăl lui Phil pe platoul serialului Dragul de Raymond.
Povestește câteva replici de pomină de-ale tatălui tău.
Nu știu dacă pot să repet.
Când existau roboții telefonici,
a aflat cum să umble cu al meu prin telefon.
Mă suna și îmi asculta mesajele.
Apoi lăsa un mesaj de genul:
„Alo, Anna?
Prietena ta Linda a fost azi la doctor. Vrea s-o suni.”
Lui i se părea haios.
E puțin haios.
Și mie mi se părea destul de haios, dar soției mele, nu.
Făcea: „E ca și cum ne-ar citi scrisorile.”
I-am zis lui tata: „Știu că e haios și doar te prostești…”
Iar el: „Bine, mă rog.”
Apoi a făcut alta.
A aflat că poate să apese pe butoane la telefon
și să ne schimbe mesajul de întâmpinare.
Deci eram în oraș,
iar soția mea a sunat să asculte mesajele.
În loc să-mi audă mie vocea, l-a auzit pe tata spunând:
„Bună! Ați sunat la Ray și la Anna. Nu sunt acasă. Lăsați mesaj.
Dacă vreți cu mine, Al Romano, mă găsiți la 268 20…”
Nevastă-ma a izbucnit în plâns.
De nervi.
Raymond, avem în emisiune rubrica O glumă pentru Max.
Te-ai gândit?
Da. Nu doar că am o glumă pentru Max,
dar, dacă nu mă înșală memoria,
- …o știu de la Max. - Super!
Domnul Greenberg se trezește la Urgențe.
Doctorul îi zice: „Dle Greenberg, ați făcut accident cu mașina.
Vestea bună e că trăiți.
Vestea proastă e că nu v-am putut salva…”
Voi fi pudic. „Părțile intime.
Nu le-am putut salva, dar…
mai am o veste bună, anume că se pot reconstrui.
Înțeleg că veți primi 9.000 $ de la firma de asigurări.
Vă vor prinde bine. Costă 1.000 $ pe țol reconstruit.”
Da.
Zice: „Poate vreți să cheltuiți toate cele nouă mii.
Poate ar trebui să vorbiți cu soția.
Nu e grabă.
Sau poate vreți să cheltuiți 4.000-5.000.
Asta e altă discuție.
Mergeți acasă, discutați, veniți când sunteți gata.”
Pleacă omul și se întoarce la doctor după o săptămână.
Intră și doctorul zice: „Dle Greenberg, mă bucur să vă văd. Ați vorbit cu soția?”
Omul cică da. Doctorul: „Și ce ați hotărât?”
„Punem blaturi de granit.”
- Bine. - Mulțumesc, Raymond.
- Ai prins emisiunea. - Ne mai vedem. Pa!
Îmi închei sejurul în stil mare,
cu un festin la unul dintre cele mai bune restaurante din America,
nemaipomenitul Zahav, al lui Michael Solomonov.
E aici toată lumea: Cristina și soțul ei, Ben, Marc, Jeff,
Kevin, Nok, Shola, Joe Baddia,
chiar și Monica cu ai ei, sora Jen și fratele Steve.
E un grup pe cinste.
Bine ați venit!
Un toast pentru oamenii frumoși pe care i-am întâlnit aici!
- Mulțumim de invitație. - Sunteți printre bucătarii mei preferați.
- Noroc! - Noroc acolo în capăt!
Noroc!
El e Michael Solomonov, dacă nu știați.
- Bună! Ce faceți? - Bună!
Ce masă fără pretenții aici!
- Nu-i drăguț? - Mai putem aduce niște VIP-uri?
Oamenii mei nu-s destul de speriați.
- N-ar trebui. - Ne bucurăm că ați venit.
Bucătarii apreciază cel mai mult.
Mai bine nu se poate.
- Dar Monica e dură. - Foarte dură.
Vă mulțumesc că ați venit. Bate'avon! Poftă bună!
Aici e laffa fierbinte. Rupeți din ea.
Suflecați-vă mânecile.
- Așa se chema primul meu album. - Laffa fierbinte.
Jeff și-a tatuat „laffa fierbinte” pe gât. V-a arătat?
Michael, cum se zice când întinzi în hummus?
Că întinzi. Când întrebi în ebraică dacă cineva vrea hummus,
întrebi de fapt dacă vrea să întindă în hummus cu tine.
- Ești maestru. - Da!
Întindeți în hummus.
Avem vânătă gătită de două ori. Mănâncă Nok.
Avem vită cu pastă de susan și hummus cu pastă de susan.
Poftă bună!
Când am deschis restaurantul, susținerea din partea comunității,
a lui Mike, a tuturor,
a fost extraordinară.
Da, suntem…
- Vecini. - Da.
Apărea pe la 19:00: „Maestre!”
- Așa? - „Ți-am adus de mâncare.”
Ne aducea 18 feluri. Doamne!
Doamne! Asta comunitate!
Suntem o comunitate, da.
Vânătă la grătar cu zhug, o pastă de chili yemenită.
- Iar deasupra… - O calci?
Da, și vom…
De unde ai jucăria asta?
Eu le calc rufele tuturor.
Ardem puțin usturoiul, ghimbirul și cardamomul.
Ești un showman, Michael.
Lăsați-vă pantalonii aici. Mă ocup eu.
Poate va trebui.
Phil, am nevoie să mă ajuți cu ultimul fel.
Se temea că merge prea bine, de-aia vrea să-l ajut.
Vai, Philip!
- Gata? - Da.
Bun, hai!
Doamnelor și domnilor, vă prezint una dintre mâncărurile mele favorite.
Spată de miel…
- Ai gătit tu? - Cu melasă…
- Bravo! - Și rodie.
Doamne!
Așa m-am îndrăgostit de Michael.
Eu îmi dau acordul.
Și se face așa…
Mă înfig.
E bun.
- Dansezi? - Ce bun!
Monica!
Hai!
Comunitatea chiar contează în Philadelphia.
Pentru mine se confundă cu familia.
Ce sunt prietenii vechi și noi dacă nu rudele pe care ți le alegi?
Și uneori le călărești?
Deci păstrează-ți epitaful, dle W.C. Fields!
Prefer Philadelphia multor altor locuri.
Un lucru e sigur, știu că voi mânca bine.
Din toate episoadele,
cred că am mâncat mai mult în Philadelphia săptămâna asta
decât în orice alt oraș din lume.
Michael!
Mulțumesc mult!
Înseamnă mult pentru mine.
Vă iubesc ș iubesc acest oraș.
Îl iubesc.
- Îl iubesc, la naiba! - Nu înjura!
Scuze!
În Philadelphia suntem autentici.
Subtitrarea: Steliana Palade