Jag har Lancasters, Daniel.
Du kanske vill ge upp, men inte jag.
Jag struntar i hur riskabelt eller olagligt det är. Jag vägrar.
Om det här inte fungerar måste du lova att du släpper taget om mig.
Okej, jag lovar.
Lee! Det är Daniel Milton. Berätta lite om den här avskilda platsen.
Jag söker en kirurg som kan operera en bekant till mig-
-som inte vill gå genom de vanliga kanalerna.
Jag gör det, men på ett villkor.
Jag behöver förvara en sak här nere.
Ska du säga till alla att hon är död?
-Tror han att han kan bota henne? -Ja, eller Anna.
Kommer Beth att hata mig om jag gör det här?
-Vad är alternativet? -Det vet vi ju.
-Berätta om den här nya kliniken. -Det finns inget att berätta.
Blir det... Ånej.
Fundera på vad du ska göra med honom. Han kan inte stanna här.
-Dörren! -Din idiot!
Han ska straffas för sin gärning mot min son.
-Det ser inte bra ut. -Hon har njursvikt.
Nej!
-Jag kan inte opereras. -Jo, om jag opererar dig.
Du dör annars. Jag vill inte ha det på mitt samvete.
Vet hon att du tar hennes njure?
Var är han?
-Nej! Snälla! -Skjut honom!
Jaha... I dag händer det.
I dag händer det.
Hur känns det?
Roligt.
Samma här.
-Tack. -För vad?
För att du inte lät mig dö och kastade mig i havet.
Det var så lite.
Den här lägenheten är som vårt andra hem.
-Ja. Vill du stanna? -Aldrig i livet!
Jag vill komma hem.
Jag också.
Oj, vilken historia.
Nästan...otrolig.
Men ni är inte död. Det är huvudsaken.
-Javisst. -Ja...
Och ni är inte längre försvunnen, uppenbarligen.
-Ni sitter ju här. -Ja, det gör jag.
Det måste ha varit lite chockartat när er fru... Hur var det?
"Knackade på dörren, helt plötsligt, klockan åtta i morse."
-Ja, det var det. -Det tror jag säkert.
Kan vi bara förtydliga...
Ni åkte alltså till den här stugan för att låtsas ta livet av er...
-...i tron att ni var döende? -Ja.
Är inte det lite vansinnigt?
Jo, det är det väl.
Men vem vet hur man skulle reagera-
-på en...dödlig diagnos.
Varför åkte ni inte dit och letade? Det är väl er fastighet?
-Ja, och det gjorde jag. -Ja, det gjorde han.
Men han hittade er inte, eller...?
Nej.
Eftersom jag...gömde mig.
Gömde ni er?
Under sängen eller i garderoben...?
Ursäkta, det där lät tokigt.
Nej, jag gömde mig på stranden.
"Stranden..."
-Så ni var inte inblandad på nåt vis? -Nej.
-Men visst är ni läkare? -Hjärtkirurg.
Då räddar ni livet på människor.
Ja, det gör jag.
Eller ja, jag försöker.
Han är bara blygsam. Han är en fantastisk kirurg.
-På vilket sjukhus? -St. Simons.
De måste härifrån.
-Genom tunnlarna? -Ja, kanske.
-Ta dig samman, Lee! -Jag har dödat nån!
Det var självförsvar.
-Jamie! Gör en kopp te till Lee. -En kanna eller bara koppar?
Kanna!
-Jag måste ta ut kulan. -Va? Här? Nu?
-Ja. -Jävla... Helvete!
-Daniel? -Ja?
-Daniel! -Vad är det?
Hämta lite vatten.
Vatten!
Trivs ni med ert arbete?
Ja, väldigt bra.
-Hade er fru nån livförsäkring? -Nej.
Inga ekonomiska anspråk sen hennes skenbara död?
-Inga alls. -Nej, ni kan titta.
Är ni lyckligt gifta?
-Ja, väldigt. -Definitivt.
Inga hemligheter eller lögner?
-Inga andra personer inblandade? -Nej.
Vi borde nog inte träffas mer.
Nej.
Är det här en bra start på ert nya liv?
Vi våldför oss på henne.
Nej, vi räddar henne från att bli medskyldig.
Ska du säga att hon har varit här hela tiden?
Ju färre som känner till bunkern, desto bättre.
När Lee väl har städat ur den kan vi glömma att den har existerat.
Vad ska du göra?
Gå vidare.
-Lancasters, alltså? -Ja.
-Botade ni er själv? -Ja.
Man har jobbat på ett botemedel i flera år, och ni råkade stöta på det-
-just när det kunde rädda ert liv?
Ja.
Vilken tur.
Miljöombytet bidrog nog också.
På vilket sätt?
Att leva i naturen och komma bort från vardagens stress.
Hon slapp mig, till att börja med.
Alla skulle nog må bättre av att få checka ut då och då.
Inga nyheter, deadlines eller sömnlösa nätter.
Alla borde prova.
Så ni är alltså helt frisk nu?
Herregud, Daniel!
Jag var tvungen. Du skulle ha dött.
-Men hur? Var? -Här.
Här? I den här lägenheten?
Ja. Tills det har läkt ordentligt måste du stanna här.
Du får inte träffa Eve.
Var fick du tag i den?
-Spelar det nån roll? -Ja, självklart!
-Det enda viktiga är att du är frisk. -Säg det bara!
Sjukhuset. Transplantationsteamet hjälpte mig.
Borde den ha gått till nån som behövde den?
Det gjorde den. Till dig!
Jag känner mig frisk, men jag behöver förstås bli ordentligt undersökt.
Ja, se till att ni blir det.
Var det allt? Kan vi gå nu?
Jajamän. Ni kan gå.
Vi klarade det!
-Fortsätt framåt bara. -Lugn, det är ingen fara.
-Vad var det där om stranden? -Jag vet inte, det bara kom.
-Kan vi hämta Eve nu? -Vi kan inte bara dyka upp.
-Jag orkar inte vänta! -Du måste.
Varför det?
För att vi måste förbereda henne.
-Jag lär inte kunna hålla mig. -Jo, det kan du.
Gå ut och ha kul. Njut av att du lever.
Gud, vad konstigt det känns.
-På ett bra sätt? -Ja, fantastiskt.
Vi ringer henne.
Kan jag ringa upp, pappa? Jag kan inte prata nu.
-Har du koll på tiden i kväll? -I kväll?
Ja, du vet väl att det är klockan fem och inte sex, som vi sa från början?
-Ja, okej. -Var är du?
-Är allt bra? -Ja, men jag ska på föreläsning nu.
Eve! Allvarligt?
Jag måste lägga på! Vi ses sen.
-Är det bra med henne? -Det verkar så.
Är vi klara?
Vi måste släppa exakt samtidigt.
Helvete! Vi måste köra nu!
-Satan! -Eve! Nu!
Stopp!
VILKET "NYA NORMALA"?
Astrocyttransplantation skulle möjliggöra framstegen-
-som vi har jobbat för i många, många år.
Ni har chansen att stå i förgrunden för ett genombrott-
-med minsta möjliga insats.
Det här är ett oerhört intressant område.
Jag håller med.
Men det är helt och hållet teoretiskt.
Ni har inga data som stödjer er teori.
Det är en total chansning.
-Det är så genombrott sker. -Det är sant.
Inte riktigt.
Jag ville gärna träffa er av respekt för ert arbete med Beth Milton...
-...men jag var skeptisk. -Jag förstår.
Presentationen var väldigt intressant-
-men jag har tyvärr inte sett nåt som får mig att ändra åsikt.
Ms Willems!
Jag ber om ursäkt. Jag trodde att hon skulle nappa.
Men du hade fel.
Om ni kunde bevisa att den här forskningen håller-
-kliniskt, på egen hand, så kan vi nog talas vid igen.
-Bevisa det? -Ja.
-Menar du med försökspersoner? -Ja.
-God morgon, mr Milton. -Victor.
-Fin morgon. -Underbar.
-Upptagen i dag? -Mycket.
-Hur mår Eve? -Jättebra, tack.
-Och Margaret? -Strålande.
-Hälsa att jag frågade efter henne. -Det ska jag.
-Ha en fin dag. -Detsamma, mr Milton.
Då så.
Jättefint.
Bra, Joe.
Okej. Nu när vi har gjort hålet i aortan-
-kan vi sy fast transplantatets övre del precis här. Okej?
Stäng av mobilerna, tack.
Så.
När vi är klara här kan vi gå vidare...
Förlåt, kan du...?
Tryck bort samtalet, tack.
Så...
Ursäkta mig.
Varför ringer du?
Ingen kontakt utom vid kris, sa jag ju.
Det är kris!
-Det är katastrof! -Var är du?
-I bunkern! -Va?
Bunkern! Du måste komma hit på en gång!
Stanna där.
Jag måste gå.
Joe, kan du avsluta och sy ihop honom?
Bra.
Lee? Lee!
Daniel!
Här inne. Fort!
Du sa väl att det här var en idiotsäker plan?
Jag kan väl inte förutse vädret?
Vattnet måste ha stigit eller nåt.
Varför stack du inte härifrån som jag sa?
Upp dit? Varför skulle jag göra det?
Vi behöver en bultsax.
-Och varför ringde du Anna? -Varför inte?
-Har du en bultsax, Lee? -Ja, jag hämtar den.
-Vad är det? -Ser du inte hur sårbar han är?
Vi har redan försökt. Det funkar inte. Den sitter fast.
Den har inte fastnat i kedjan. Titta.
Vad sitter den fast i, då?
Vad är det här?
Nu ska vi se. Den sitter fast i nåt här nere.
-Vad gör du? -Du behöver hjälp.
Nej, då. Det går bra.
-Okej, då. -Du är ju så uppklädd.
Ja, jag hade en frukostdejt.
Jaha.
Fan!
Har du berättat för henne än?
-Vem då? -Beth.
-Berättat vadå? -Att jag uppfann botemedlet?
Va? Nej! Nej, inte än.
-Du måste göra det. -Jag ska.
Jag vill gå vidare med livet. Jag måste bygga upp karriären igen.
-Det vill jag också. -Skynda er! Det kommer nån!
Vad fan har du sysslat med här nere?
Har du varit ute nåt alls?
-Och Jamie? Kom han ut ur London? -Inte direkt.
-Vad menar du? -Han ska överlämna sig till polisen.
Va? Lät du honom göra det?
Hur skulle jag kunna stoppa honom?
Han stod inte ut med att aldrig få se sin pojke igen.
-Okej, du kan inte stanna här. -Jag tänker stanna.
Efter det som just hände? Är du galen?
Lugna ner dig! Ingen kan ta sig ner hit.
Nån gjorde ju precis det!
Jag ska spärra av.
Det finns bara en väg in och ut och den är omöjlig att hitta.
Det här är vansinne, Lee. Ge dig av, bara!
Varför bryr du dig helt plötsligt?
Du verkade inte bry dig när du bara stack.
-Du sa åt mig att dra åt helvete. -Än sen, då?
Det är ju väsentligt!
-Varför är du så onyanserad? -Vad snackar du om?
Jag snackar om komplexiteten i mänskliga relationer.
Du sa att du aldrig nånsin ville se min nedlåtande jävla nuna igen.
-Ursäkta att jag inte kom ner på te. -Det är vänskap.
Att strunta i det nån säger?
-Ja! -Okej, jag visste inte det.
Nu vet du det.
När en vän säger "dra åt helvete" för att han känner sig sviken-
-så försvinner man inte bara. Man försöker bli sams igen.
Okej.
Får jag titta på foten? Den blöder.
-Jag klarar det själv. -Hej då, Lee.
Jag kommer och hälsar på snart igen.
-Tack för grejerna du tog med sist. -Inga problem.
Vi ses.
Jag fixar det själv.
Har du och Anna träffats sen...
...innan i dag?
Ja, vi har stöttat varandra.
Tvekar hon inte inför att komma ner hit?
Kanske det. Men hon kommer ändå.
För hon är en bra vän.
Ni kanske klarar av att vara här, men inte jag.
Förlåt om det gör mig till en dålig vän.
Vadå?
-Ska du aldrig kommer ner hit igen? -Ingen av oss skulle vara här, Lee.
Då antar jag att vi inte ses igen.
Ja, jag antar det.
Vill du ha torra kläder?
-Jag kan fortfarande knappt tro det. -Frisk och vid liv. Jag vet.
Jag får nog vänja mig vid extrema reaktioner.
Ja, återuppståndelser sker inte direkt varje dag.
-Okej. Vad ska vi göra i dag? -Jag vet inte...
Kanske kortare. Nåt annorlunda.
Ordentlig utrustning, alltså.
-"Ordentlig" som i...? -Toppklass.
Inget billigt skräp.
Tack.
Det uppskattas.
Det är hitåt.
Det här är enda vägen ut.
Ta till vänster där uppe och gå i tio minuter tills du ser en grind.
-När du kommer ner igen... -Det gör jag inte.
-Men om du gör det... -Det gör jag inte.
-Hoppas bara att folk hinner se det. -Ja.
Det vi verkligen behöver är mer radikala, påhittiga aktioner.
Ja, som vadå?
Inte vet jag. Du kan väl komma på nåt?
Jag? Nej, jag har bara varit på några enstaka möten.
-Och? Du är väl engagerad? -Ja.
Eller ska du börja med en ny hobby nästa vecka?
-Nej! -Yoga? Pilates?
-Hjälpa hemlösa? -Ash...
Folk gör ju så! I början satsar de allt och sen...
-Jag brinner för det här! -Bra.
Hitta på nåt, då.
Okej, jag är sen till jobbet. Vi ses.
Jag är jättenöjd. Tack.
När är festen för att fira att du inte är död, då?
-Jag måste träffa Eve först. -Har du inte träffat Eve?
Jag ville inte bara dyka upp på skolan.
-Hon har hoppat av. -Hoppat av?
Eve har hoppat av universitetet.
Förlåt, jag trodde att du visste det.
-Beth? -Varför sa du inget, Daniel?
-Om vadå? -Om Eve. Frisören fick berätta det.
-Hon har hoppat av skolan! -Nej, då.
-För länge sen! Har ni ens pratat? -Ja, självklart!
-När träffades ni senast? -Vi ses hela tiden.
-Det låter inte så. -Jag måste lägga på. - Vad är det?
En av tjejerna i fiket föll ihop! - Ursäkta! Ursäkta!
Lämna plats nu, allihop. Mr Milton tar över nu.
Förlåt, det här är vansinnigt. Du får en säng strax.
Har det här hänt förut?
-Ja. -Varför ringde du inte?
-Jag har en ny läkare nu. -Var då? Här?
Han har förklarat alltihop för mig.
Jag är sjukare än innan.
Det ska vi råda bot på. Det lovar jag.
Jag vet vad ni gjorde.
Vad menar du?
Njuren.
-Jag vet inte vad du tror... -Jag tror inte.
Jag vet.
-Jag kan förklara. -Jag tänker inte bli utnyttjad mer.
-Jag vill ha pengar. -Ursäkta?
Jag vill ha betalt för min njure.
-Jag har inga pengar. -Och jag har inte min njure.
Jag har varken vänner eller familj här.
Och jag har inte råd att åka hem.
Nej.
Jag förstår. Jag förstår.
Du ska få lite pengar.
Nej.
Inte så.
-Jag förstår inte. -Jag vill ha pengar.
För min njure.
-Men det... -50 000 pund.
Det är tyvärr inte möjligt.
Vad var det för ställe ni tog mig till?
Och hur många andra har ni gjort samma sak mot?
Va? Ingen. Nej, bara dig.
Jag vill ha mina pengar i morgon.
Annars berättar jag för alla.
Alla.
I dag händer det.
Mer ljus, tack.
Jag syr fast den övre delen av transplantatet.
Helvete!
Peang.
Sug, tack.
Vi måste starta hjärt-lungmaskinen.
Ur vägen. Jag ser inget.
-Vi borde stabilisera... -Jag vet vad jag gör!
-Om vi inte... -Undan! Nu!
Det är vårt fel. Vi borde inte ha låtit dig komma tillbaka så snabbt.
-Han undergrävde mig. -Han gjorde sitt jobb.
-Han gick över gränsen. -Daniel. Dina kollegor är oroliga.
-Det behövs inte. -Jag är orolig.
Jag har ett ansvar. Sen Beth gick bort...
Varför tjatar du om Beth?
Daniel...
Jag tycker att vi har varit rättvisa och stöttande med tanke på...
...din personliga situation.
Men ditt uppförande i dag får mig att tro att du inte är redo att arbeta.
-Det här är löjligt. -Du tog ett samtal under operation...
...och orsakade nästan en katastrof nyss.
Du var sen att ta beslut om hjärt-lungmaskinen och...
...uppriktigt sagt är du mycket underligt klädd.
Men för tusan...
Du är avstängd tills vidare.
Va? Nej, nej, nej. Så kan du inte göra.
Du ger mig inget val.
Vad ska du göra? Kasta ut mig?
Jag är hemskt ledsen, mr Milton.
Men jag måste be om ert passerkort.
Du är tillbaka!
-Suzana vet att vi tog njuren. -Herregud...
-Hon vill ha 50 000 pund. -Helvete!
Jag...behöver din hjälp.
-Vi måste ta lite jobb. -Jobb?
-Operationer. Ja.
Här. Det är enda sättet.
Men vi kan inte ta ner folk hit. Det sa du ju själv.
Jaha, men... Vad ska vi göra, då?
-Den där mannen, då? -Vilken man?
Den där mannen.
-Den mannen? -Ja.
Vi skulle ju inte ha nåt med honom att göra. Han är inte som han ska.
-Vad menar du? -Han är inte som han ska!
Känner du nån annan som kan ge oss 50 000?
Men han? Allvarligt?
Jag vet inte...
Den mannen verkar extrem.
Det känns som en extrem sak att göra.
-Ring honom. -Nu?
Ja.
Fan, jag måste sticka.
Ring honom på en gång.
Pappa.
Vad har du på dig?
Jag... Förlåt att jag är sen.
Ingen fara. Ska vi gå hem innan du blir gripen för de där kläderna?
Skulle vi kunna ta en liten promenad först?
-Och du visste ingenting? -Nej.
Alltså... Inte förrän i morse.
Så hon...
Just nu?
Väntar hon på mig?
Ja, det gör hon.
Är du säker på att det inte har blivit nåt fel?
Ni kan inte ha bott där i två månader.
-Jag förstår. -Ni var bara där i en vecka.
Javisst. Tack, vad bra.
Är du redo?
Älskling?
Var är hon?
Pappa?
Älskling...
Ni vill alltså ha arbete?
Ja.
Ni är fyra minuter sen.
Är jag?
Jag tolererar inte förseningar.
-Men killen i receptionen... -Eller ursäkter.
Nej. Givetvis.
Jag ber om ursäkt för att jag var sen.
Jag behöver absolut förtroende.
Jag förstår.
-Total diskretion. -Naturligtvis.
Och oklanderlig tidhållning.
Text: Hanna Måhl Åsberg Iyuno-SDI Group