Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
8. JUNI, 1990
Okay, fra begyndelsen.
En rolig... Jeg tror, vi kan... rolig. Forstår du?
Så det har samme værdi uden det lille knæk.
Ja.
-Er en rolig verden. -Ja.
Og det skal udtales by'n, ikke?
-By'n. -Siden vi kom her til by'n.
Ja.
Vores by er en rolig verden
Og hver dag følger samme ur
Vores by har sin stille færden
Den står op og siger
-Bonjour -Bonjour
-Bonjour, bonjour -Bonjour
Det var sommeren 1990...
PRODUCER, SKØNHEDEN OG UDYRET
Vi var i New York City for at indspille sangene til Skønheden og Udyret.
Howard Ashman og hans sangskriverpartner, Alan Menken, havde vundet Oscars,
Golden Globes og Grammyer og talt til en hel generations fantasi.
Jeg så fra starten Hun var lækker, smækker
Og jeg beslutted' med mig selv
Hun er byens bedste steg Hun er lige så smuk som mig
Jeg vil gifte mig og sætte bo med Belle
Vi vidste, at der skete noget særligt den dag.
Men vi vidste ikke, at Howard ville være væk ni måneder senere.
Howard og jeg voksede op i en gade, der hed Flannery Lane...
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
...i Baltimore. Det var en gade med rækkehuse.
Der var 10 huse i hver række
og så et mellemrum og 10 til.
Howard elskede at fortælle historier, og min opgave som lillesøster
var at være det bedste publikum.
Vi var alene hjemme. Howard passede mig tit, når vi var det.
Og så sagde Howard: "Vent her," og efterlod mig nedenunder.
Jeg kunne høre ham ovenpå. Jeg hørte døren lukke
og andre lyde. Howard havde taget et hammam-håndklæde
fra badeværelset og bundet det om hovedet som en turban.
Howard kaldte mig op på sit værelse, som lå øverst oppe
ad en lang og stejl trappe, og lyset var slukket på hans værelse
og gardinerne trukket for.
Der var et svagt lys.
Han havde dækket lampeskærmene til og begyndte at vise mig rundt,
og det var ikke hans værelse mere. Han viste mig rundt i det land,
han havde skabt.
Han havde brugt små plastik-cowboys og indianere og soldater,
men han havde malet dem, givet dem servietter på,
puttet glimmer på dem og forvandlet dem til sine egne karakterer,
der var mere interessante end cowboys og indianere.
Og han satte små modeller af forskellige scener ind,
og så viste han mig dem fra en ende af og fortalte historier om, hvad jeg så.
"Se, der er Klokkeblomst" eller "Der er Peter Pan
eller Tiger Lily." Der var en opstilling med et spejl,
som forestillede en sø eller en skøjtebane.
Han brugte al sin kreativitet til at lave det.
Han ville føre mig til et sted, der ikke lignede noget af det,
vi kendte i Baltimore County, Maryland.
Howard hyggede sig med det. Han nød det,
og han tog én med på den rejse.
SHIRLEY ASHMAN HOWARDS MOR
Howard lavede forestillinger i haven, og han skrev skuespillet
og fik alle børnene i nabolaget til at spille rollerne.
Og alle mine sengetæpper og gamle lagner
blev forvandlet til fortæpper og kostumer. Jeg smed aldrig noget ud.
Min far hed Ray Ashman.
RAY ASHMAN HOWARDS FAR
Han havde forskellige job, men det, jeg kan huske, var
et job for en fabrik, der lavede isvafler.
Far kørte vaflerne ud i en lastbil.
Da vi sagde til Howards far, at Howard burde gå til dans, var reaktionen:
"Nej, nej, nej! En dreng går ikke til dans."
Far var sjov. En virkelig sjov mand.
Jeg lærte noget om at fortælle historier af ham.
Jeg fortalte ham engang en vittighed, og han lo, og næste dag
havde han taget vittigheden og pointen og gjort den til en historie om ham selv.
Man siger ikke: "En mand går ind på en bar."
Man siger: "Jeg gik ind på en bar." Sådan var min far.
Han prøvede på at tage Howie med ud at fiske
og præsenterede ham for baseball, men Howard var ikke interesseret.
De tog ud at fiske og sad på bredden
og kastede snøren ud, men Howard var ikke...
Og Ray var heller ikke fisker, men han mente,
at man skulle gøre den slags med sin søn.
De sad der, og så så de på hinanden, og far sagde:
"Synes du, det er sjovt, Howard?", og Howard svarede nej.
"Synes du?" spurgte han. "Nej. Lad os gå hjem."
Så gik de og kom hjem uden fisk.
Min mor var halvprofessionel sanger på et tidspunkt.
Hun sang på en lokal tv-station engang, så min mor var stjernen dengang.
Det smittede af på Howard. Der var altid en snert af showbiz.
Da Howard var omkring seks år gammel, så vi en teaterforestilling.
Den var for børn, og der var børn på scenen.
Da børnene kom ind og begyndte at gøre ting,
prikkede Howard mig på armen og sagde: "Det vil jeg også, mor."
Jeg fandt ud af, hvad jeg skulle gøre.
Jeg præsenterede ham for nogle folk og fik ham med i CTA,
Børnenes Teaterforening. Jeg tænkte, det ville være godt for ham,
for han parodierede alle personerne i forestillingen, i Peter Pan.
Han gav den som Kaptajn Klo og alle de andre.
Man bad ham om at optræde som en af dem, og så gjorde han det.
Jeg havde mange venner, der spillede klaver og sad med
Rogers og Hammersteins noder og tekster i lang tid.
Jeg så Mitzi Green i Gypsy i Fords teater i Baltimore.
Jeg kan ikke huske, hvem der var i My Fair Lady, men det sædvanlige.
Alle fra min generation voksede vist op med de samme forestillinger
og tabte deres hjerte til dem på samme tid.
Han skrev digte til alt. Fødselsdage, ferier, årsdage.
Og digtene førte til fortællinger.
FOR KVINDER SOM LAUREN BACALL
Og fortællingerne førte til skuespil og sangtekster...
SLIKBUTIKKEN EN MUSIKALSK FABEL I ÉN AKT
...og sangteksterne fortalte altid en historie.
Jeg lavede musicals ud af alt, der skete,
da jeg var 14 år gammel og gik i highschool.
Jeg satte musik til mine huskesedler. Det var en hobby.
Howard og jeg var de første i familien, der kom på college.
Vores forældre sagde ikke ting som: "Yale er et godt sted,
hvis man gerne vil ind i teaterverdenen." Det sagde de ikke.
Så Howard startede med at gå på Boston Universitet
og så på Goddard.
Goddard var det mest flippede college i menneskehedens historie.
Man fik ikke karakterer.
Det var meget bohemeagtigt.
Han lod til at have det godt der og lavede en masse teater.
Han var med i eksperimenterende teater, hvilket var utraditionelt.
Min mor fortæller,
at han på et tidspunkt lå og vred sig på gulvet
foran hende. Nok ikke et fint øjeblik for nogen af dem.
Han tilbragte en sommer på et teaterkursus og mødte Stuart White.
Han blev kaldt Snooze dengang. Snooze White.
Ironisk nok var Snooze også fra Baltimore, men de havde ikke mødt hinanden der.
KYLE RENICK DIREKTØR, WPA TEATER
På et tidspunkt i løbet af sommeren var de i hemmelighed blevet et par.
Stuart var smækfuld af energi, som en naturkraft.
Han var en vidunderlig skuespiller, men hans fokus var på at instruere.
Det var det, han helst ville.
De forelskede sig.
Da de skulle tage deres kandidat, søgte de ind på Indiana.
De fik stipendier begge to,
fordi de var medlemmer af en professionel skuespillertrup,
og de flyttede ind sammen. De byggede et hjem op.
Jeg mindes, at Howard virkede rigtig glad der.
Jeg mødte Howard i 1971...
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
i Indiana Universitets teaterafdeling.
Jeg var førsteårsstuderende, og han var med i Indiana Touring Company
som skuespiller.
Jeg tror ikke, han betragtede sig selv som skuespiller,
selvom han var virkelig god, men det var ikke det, han ville.
Han ville skrive og instruere.
Han ville have en kandidat i at skrive skuespil, og han ville lave
sin version af Snedronningen som sit kandidatspeciale.
SNEDRONNINGEN
Han ville skrive sangteksterne og instruere det.
Så alt, hvad der kunne kravle og gå, ville være med i den forestilling.
Howard var ekstremt charmerende og havde masser af groupier hele tiden.
Howard var så ekstremt...
KYLE RENICK DIREKTØR, WPA THEATRE
fuld af liv.
Og Stuart havde en drenget og festlig udstråling.
Sammen fik de samlet
et hav af folk i deres trup.
Stuart og Howard sammen var noget af en naturkraft.
De passede godt sammen, for Howard ville skrive,
og Stuart ville instruere.
De klarede universitetet sammen, og så flyttede de til New York.
I 70'erne var New York skræmmende og beskidt.
Det var uhyggeligt.
Det var glamourøst og skræmmende på samme tid.
Jeg blev overfaldet et par gange, men der var en masse energi...
DENNIS GREEN TEKSTFORFATTER
En masse kreativ energi, og man kunne mærke det.
Howard var ikke en del af teaterklikerne i New York.
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
Han havde ikke de bekendtskaber, som mange af skuespillerne
og instruktørerne fra Yale havde.
Vi var hans venner fra Indiana Universitet,
og vi var nogle nuller.
Da jeg kom til New York, kom jeg med i et projekt som forfatter,
for dengang skrev jeg skuespil
og fik opført nogle af mine ting.
Små enaktere og den slags.
Da han flyttede til New York,
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
havde han ingen indtægter, og på et tidspunkt tænkte han,
at teatret ikke var sagen, og at han måske skulle være i forlagsbranchen.
Han skrev bagsidetekster til bøger, fordi han manglede penge.
Han skulle være redaktør på Mickey Mouse Clubhouse Scrapbook,
og han var ellevild, fordi han havde set det som barn
og havde elsket det, og han skulle til Californien
til Disney for at arbejde på den, og det var hans yndlingsprojekt.
Men han ville egentlig ikke være redaktør.
Han ville skrive og instruere.
KYLE RENICK DIREKTØR, WPA THEATRE
Der var så mange unge mennesker, som var tiltrukket af kunsten,
men som ikke komme til at arbejde med det, de gerne ville,
og så satte de selv noget i gang.
Howard ringede en dag og sagde: "Hvad mener du om
at starte et nyt teater?" Og jeg sagde: "Fint."
JULI 1977
Stuart fandt stedet. Det var en form for teaterklasseværelse.
Det lå på anden etage.
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
WPA var et uanseligt teater. Det var mørkt og trist.
Det lå oven over en eller anden snusket donut-biks.
På det tidspunkt sagde alle, vi kendte, "Drop det."
"Lower Fifth Avenue er en spøgelsesby. Der er ikke noget der."
"Folk vil ikke tage derud. Der er skummelt om natten. Gør det ikke."
Så overtog et koreansk hus den øverste etage, og de havde
selvfølgelig større succes end de andre lejere i bygningen.
I bund og grund tog de et hul i muren...
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
et stort, tomt hul
og byggede et teater derinde. De byggede en studioscene derinde.
Der var god sceneplads og plads til 99 tilskuere.
Tanken var, at jeg skulle være direktør.
Howard og Stuart skulle have ansvaret for det kunstneriske.
Howard...
udvalgte teaterstykker, og Stuart instruerede dem,
og de havde det her teater at lege med.
ALAN MENKEN SANGKOMPONIST
Det var... en slags helligt klubhus. Meget hyggeligt.
Næsten som et teaterkloster, eller sådan noget.
PETER SCHNEIDER TEATERCHEF
Det var et magisk sted,
for man kunne gøre alt.
Broadway var ikke nødvendigvis højdepunktet.
Det var en meget speciel eksperimenterende teaterbevægelse.
Stuart kom til New York, og så blev noget sluppet fri i ham.
Han opførte sig på en måde, som en mere moden person
ikke ville rode sig ud i, og han ville ud på eventyr.
Seksuelle eventyr.
Howard ville have mere hjemmeliv.
Jeg tror, han fandt sig i det, indtil han ikke kunne mere.
Han kaldte nogle gange Howard for "bedstemor", for Howard var ligesom
den voksne, og Stuart var sådan: "Jeg er her, og jeg har det sjovt.
Det er New York City. Her kommer jeg!"
Jeg havde en elsker, der ikke ville arbejde.
Han var påvirket konstant. Drak hele tiden.
Var sammen med andre. Vi var næsten 30 år gamle,
og han havde aldrig i sit liv haft en indkomst.
Stuart var helt klart selvdestruktiv.
En dag gik vi på Eighth Avenue og talte om at blive ældre,
og så sagde han: "Jeg har ingen intentioner om at blive 39."
Howard sagde til mig, at han havde skabt WPA,
fordi han ville redde deres forhold.
Det hjalp ikke.
De gik fra hinanden, og det påvirkede familien, for man måtte
vælge side. Det var som en skilsmisse.
Stuart rejste væk.
Jeg var altid enig med Howard og Stuart, for jeg havde tiltro til dem begge.
Stuart fandt ikke de samme forhold, da han forsøgte sig uden for WPA,
og der var mange, der sagde nej til ham. De syntes, han var en diva.
KYLE RENICK, DIREKTØR, WPA THEATRE
Det var nok med tanke på min egen overlevelse, at jeg valgte Howard,
for jeg kunne stadig godt arbejde med ham.
Det var tydeligt, at Howard bevægede sig i en bestemt retning.
Det var meget tydeligt, og jeg ville være en del af det.
Jeg gik fra at spille til ballettimer til at spille for sangere
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
og skrive sange til Sesame Street, og alle kæmpede for at bryde igennem.
Så der var konkurrence mellem forfatterne om at få forestillingerne opført.
Hvem ville få bare en lille chance.
Vi mødtes gennem... Den første, der ringede til mig, var Maury Yeston.
Han sagde: "Alan, der er en forfatter ved navn Howard Ashman.
Han vil gerne opføre Perler for svin."
Jeg var vild med Vonnegut, men Howard ville skrive sangteksterne.
Jeg sagde, at jeg ville mødes med ham, og fyren, der dukkede op,
havde jeans med huller i og flyverjakke på.
Det var en brun læder-flyverjakke
med pelskraven trukket op bagpå, ikke?
Så kraven er trukket op, og han har bare undertrøje på.
Han kommer ind, og han ryger som en skorsten. Han har skægstubbe.
"Hvem er den fyr?" Howard havde mødtes med andre komponister,
men han valgte mig, så vi begyndte på arbejdet.
Jeg mindes min første indskydelse.
Vi sætter os ned sammen og skriver sangene og...
Jeg vil hjælpe ham, for jeg er tekstforfatter,
og det har han nok ikke styr på, men jeg vil prøve på
at gøre det let for ham, så jeg kommer med nogle forslag.
Og så så jeg bare hans enormt lange finger.
Han pegede bare ned på teksten og sagde: "Nej, bare gør det sådan."
Og jeg sagde: "Okay."
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
Howard vidste præcis, ikke kun hvordan ordene skulle lyde,
men hvordan musikken skulle være.
Selvom han ikke var komponist
og ikke kunne spille på noget, havde han en skøn sangstemme.
Han havde det hele i hovedet,
og han fik vist Alan til at arbejde hårdt for at få det til at lyde helt rigtigt.
Jeg havde været nervøs for at skrive tekster, og så skulle jeg kun arbejde
med at skrive drejebogen. Jeg var meget frustreret.
Der var ting, jeg ville gøre med sangene.
Det var meget... Jeg ved ikke, hvorfor jeg ikke bare gjorde det.
Jeg var tilbageholdende med at skrive tekster, men så begyndte jeg bare.
Og fandt ud af, at jeg var ret god, og endnu vigtigere...
Det at skrive sangtekster var bedre end noget andet i verden.
Det er meget sjovere at skrive sangtekster end dialog.
Og for første gang havde jeg foran mig
en sangtekst af Howard på klaveret.
Og jeg husker tydeligt, hvordan det var
at sidde foran en sangtekst af Howard Ashman for første gang.
Når Howard og jeg var sammen, var der ren kreativ energi.
Det var en brydekamp uden regler.
Der var kun én regel. Forlad ikke lokalet uden
en god idé og en god sang.
Og han pressede og maste på. Han blev opstemt,
han sang, han... Jeg var lykkelig, når han sagde:
"Der er den, der er den."
"OSTEHAPSER" FRA GENOPFØRELSEN AF PERLER FOR SVIN
Vi øvede scenerne, og en dag gik døren op,
og der var vist en, der sagde:
"Åh, gud, Kurt Vonnegut er kommet,"
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
...og vi så alle sammen nervøst på ham.
Jeg kan bare huske, at han så alvorlig ud,
som han sad der og lyttede og så på det hele.
Prøverne og gennemlæsningen var overstået,
så vi tav stille, og så rejste han sig op
og hoppede ud derfra med et stort smil, og så vidste vi, at det var okay.
Han kunne lide det. Han kunne lide os.
Perler for svin fik gode anmeldelser, da WPA opførte det,
og Warner Brothers kom med som producenter.
Det blev rykket hen til Entermedia Teater,
men det gik ikke altid godt at flytte den slags små perler.
Det er ikke en god idé at tage en lille intim historie
og tilføre mobile platforme og trædemøller
og fylde op med realistiske kulisser og sætte det op på Broadway.
Jo mindre historien er... jo mere fokuseret på mennesker
og mindre på energi historien er, des bedre er det med et mindre teater.
Hans speciale var ikke store scener.
Det første vi lærte om, hvad der fungerer
på et lille sted som WPA, hvor forventningerne er beskedne,
og overraskelsesmomentet er mere til stede...
og skuespillerne er meget tæt på
og taler om ting, man kan forholde sig til...
Det er noget helt andet end at købe en dyr billet
og sidde i et stort teater et godt stykke fra scenen,
hvor man måske er mere kritisk.
Det var... næsten et rent mareridt.
Produceren fra Warner Brothers ville fyre Howard på et tidspunkt,
så der var en del spænding.
Det blev et kæmpeflop. Walter Kerr sablede det ned
i New York Times.
Efter min bearbejdelse af Perler for svin var blevet opført
og havde været en succes hos kritikerne
og havde været en stor succes off-off-Broadway, men ikke kommercielt,
bestemte jeg mig for, at det næste skulle være noget,
der tiltrak opmærksomhed og ikke havde mere end otte medvirkende.
Det skulle også have en form for gimmick midt i det hele,
så folk lagde mærke til det.
-Jeg er sulten. -Det er jeg da ligeglad med.
Kan du ikke se, at jeg er helt færdig. Jeg har begået mord. Jeg er en morder.
GYS I BLOMSTERBUTIKKEN
Jeg så filmen, da jeg var omkring 14.
Det var vist efter min sengetid, og jeg lå i mit værelse
nede i kælderen, da den blev vist.
Det var en spændende gyserfilm. En gyserparodi.
Jeg syntes, det var den mest intelligente film, jeg nogensinde havde set.
MUSHNICKS BLOMSTER
Det var et virkelig sært kulturfænomen,
for det siges at være en af de billigste film, der nogensinde er lavet.
Den blev lavet på to dage efter et væddemål i 1960 i en anden films kulisser.
Planten er virkelig sjov. Det var planten, der charmerede mig.
Jeg tror ikke, at nogen har lavet en monsterfilm på teatret.
Vi har haft gyserstykker på teatret, men ikke et rigtigt monsterstykke.
Jeg kan huske, at vi bare sad og hang, da han sagde:
"Det skal være mit næste projekt."
Og vi så bare på ham og sagde: "Du er gal. Den er rædselsfuld.
Det er en virkelig dum film. Lad være med det."
Og han er så sjov,
for han hørte selvfølgelig ikke efter.
Han var ligeglad med, hvad vi sagde, og sagde bare: "Nej, det er den her."
"Det er den her."
Det første, man skal
med alle bearbejdninger, er at få en sammenhæng i historien.
Musicals skal have en ret enkel, direkte og overbevisende handling,
for der er ikke så meget snak.
Handlingen i filmen Gys i blomsterbutikken
falder fra hinanden i den anden halvdel, og det er virkelig sjovt,
når man er tolv, men når man er 30
keder man sig efter den første halve time, hvis man ikke er skæv og på college.
Åh, gud, du må ikke stoppe nu!
Når man bearbejder noget... Bearbejdning er som at læse
og så tale med en ven om det, man har læst.
Man siger: "Jeg tænkte lige på noget, da jeg så det her,
da jeg læste den her historie, som jeg kan lide."
Så processen med at fortælle om ens oplevelse til en anden
er bearbejdelsen i en nøddeskal.
Jeg syntes, filmen var hip og sjov og intelligent, og jeg vil have, at du
skal føle det samme som mig, da jeg så filmen,
så jeg forvandler den med instruktion, drejebog og sangtekster.
Det er idéarbejde, og for mig hænger det sammen.
Howard ændrede mit liv for altid med hensyn til sangskrivning
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
med sin måde at skrive i en bestemt stil.
Han ville have det så tæt som muligt på den stil.
Den første indgangsvinkel var en meget jazzet stil
og sådan offbeat ligesom i den originale Corman-film.
Men så droppede vi det og kom tilbage til det, da Howards sagde:
"Vi burde lave det som den mørke side af Grease."
Det skulle være doo-wop-rock'n'roll ligesom i Phil Spectors pigegrupper.
Det var en god idé, og pludselig passede alt perfekt.
Det blev en realitet. Jeg havde mit eget teater, WPA.
Min agent sagde, at det var godt, for ingen ville producere
sådan en skør idé.
Hun så filmen og sagde, at jeg var komplet gal.
Hun kunne lide den første version, men mente ikke, det kunne blive produceret.
Så vi producerede det selv på WPA, og det var stort set
en succes fra starten.
Aldrig før i amerikansk teaterhistorie har man set så meget drama...
Man møder ikke søde fyre, når man bor i slum, mr. Mushnik.
...spænding...
...plaffede hul i maven på dem.
...og romantik.
Suddenly Seymour
Den er uhyggelig, den er hårrejsende, det er en musical.
Det er Gys i blomsterbutikken.
Her er Howard Ashman, drejebogs-, tekstforfatter og instruktør
af Gys i blomsterbutikken, som opføres på The Orpheum Theatre.
-Ja. -Det er et virkelig sjovt stykke.
Nomineret til Outer Critics Circle og fik en Drama Desk Award
for sangteksterne til Gys i blomsterbutikken.
-Og Drama Critics' Cirkle. -Det må føles godt...
-Hvad? -Og Drama Critics' Cirkle.
-Inderkredsen. -Tillykke. Det må føles godt
at sætte sådan noget op og få det til at ske
og få det op at køre. Du er en pioner, som han sagde.
-Ja, det var pænt af ham. -Ja.
-Sandt nok. -Jeg føler mig som en bedstefar.
Der er noget, jeg vil vide. Hvorfor sagde han, at du er en pioner?
Hvad gjorde du, som ingen har gjort lige så godt eller enkelt før?
Jeg gjorde ikke noget, men som jeg sagde til Jerry,
banede Godspell vejen for os.
Der er en fortid i New York med off-Broadway-musicals,
og den går vel tilbage til Laser og pjalter på Theater de Lys
i midten af 50'erne.
Og så var der Dames at Sea. Jeg forsøgte at skrive gysergenrens
Dames at Sea, da jeg skrev blomsterbutikken. Jeg lavede et mønster...
En meget...
-fyndig slags... -En støbeform.
En slags støbeform og genre.
Gys i blomsterbutikken er med fuldt overlæg
en konventionel amerikansk musical-komedie.
Den er faktisk en parodi på den amerikanske musical-komedie.
Sang nummer to er den, hvor pigen sidder på skraldespanden
og synger om det, hun ønsker sig, ligesom Eliza Doolittle gjorde engang
og Fiona Mc... hvad hun nu hed i Brigadoon.
Det har kvinder gjort i musicals i årevis.
Forskellen er, at vores pige, Audrey,
synger om en brødrister, et rækkehus og en affaldskværn
i stedet for luftkasteller.
Det var som at se noget,
som disse meget dygtige folk
havde lavet i en garage et sted, og så havde de fundet gode skuespillere
og flotte kulisser og kostumer
og sat en meget professionel forestilling op i det her hul, ikke?
Howard gjorde det klart, at Gys i blomsterbutikken
ikke skulle opføres på Broadway.
KYLE RENICK DIREKTØR, WPA THEATRE
Der var masser af energi, som tydede på,
at hvis det blev stort, skulle det opføres på Broadway."
Men så opstod det magiske øjeblik, da Roger Corman sagde:
ROGER CORMAN - FILMINSTRUKTØR GYS I BLOMSTERBUTIKKEN (1960)
"Det er perfekt. Man går ud af teatret, og så står man i slummen."
Vi fik tilbud fra omkring 30 producenter i New York.
Vi valgte The Shubert Organization, David Geffen og Cameron Macintosh
fra London som en stor koncern, og de flyttede det fra WPA
til Orpheum, hvor det er blevet spillet, bank under bordet, lige siden.
Vores næste film hedder Gys i blomsterbutikken,
og med den prøver vi at gøre det, som mange film har prøvet på i lang tid.
Nemlig at fange noget af den samme magi
som The Rocky Horror Picture Show, der har været et kulthit længe,
og jeg tror, at den her film kan blive den næste store kultfilm.
Giv mig mad, Krelborn. Giv mig mad nu!
Filmen var en stor succes, og hvorfor var den det?
Jeg tror, det var det med, at brugen af musikken
i filmen er lidt skæv. Den er ikke selvhøjtidelig
i modsætning til West Side Story, hvor det er enormt alvorligt,
og vi skal forestille os, at de ikke synger.
Her har vi altid et glimt i øjet,
og jeg tror, det er lettere
for folk at acceptere, A, og B, musikken er poppet,
og de tager imod den. De accepterer den på en måde,
de måske ikke ville acceptere operettestilen, som de fleste
musicals er skrevet i, så jeg tror bare, jeg er virkelig heldig.
Jeg blev født i Cincinnati, Ohio
og blev adopteret, da jeg var omkring tre måneder.
Vi boede i Cincinnati. Jeg gik på katolsk skole
og blev smidt ud af en jesuiterskole i de yngre klasser,
og så kom jeg på Ohio State i Columbus.
Jeg vidste med det samme, at jeg ville læse til arkitekt.
Jeg fik min eksamen i slutningen af december 1979
og tog op og besøgte min onkel i New York.
Jeg havde mine tegninger og mit cv med og tog rundt til nogle kontorer,
han havde arbejdet for, og så blev jeg tilbudt arbejde.
Så i januar 1980 flyttede jeg ind i en lejlighed på West 34th Street,
og sådan begyndte mit eventyr i New York.
Det var vist en lørdag aften i Greenwich Village,
og Howard havde nok været henne og se Gys i blomsterbutikken,
og vi fik øjenkontakt og begyndte at snakke,
og der var virkelig noget.
Nogle dage senere ringede han og inviterede mig ud på en date.
Jeg svarede, at det ville jeg gerne.
Så sagde han: "Har du nogensinde været til Grammy Awards?"
"Mit soundtrack er blevet nomineret,
så jeg tænkte på, om du ville med."
Det begyndte at blive et seriøst forhold meget hurtigt.
Vi havde en del penge fra Gys i blomsterbutikken, og så sagde han:
"Jeg vil gerne leje et hus her i sommer, så lad os se på nogle steder."
Det gjorde vi, og da det blev Memorial Day,
flyttede vi ind sammen i East Hampton.
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
For Howard var Bill det stabile i hans liv. Han var den livspartner,
han altid havde forestillet sig at finde, for han ville have en,
der var tro, loyal og stabil.
Vi blev et par på en naturlig måde.
Vi sagde ikke, at vi skulle opbygge et liv sammen.
Vi blev først et rigtigt par, da vi sagde:
"Lad os bygge et hus sammen."
Huset var ligesom et symbol på deres forhold.
Howards tro på Bill, Howards loyalitet over for Bill.
Han sagde ligesom: "Her er en ung arkitekt, og jeg vil gerne se ham
skabe noget vidunderligt.
Vi skal bo i det, og det bliver fantastisk."
Da vi havde været sammen i to år, vidste vi godt, at vi ville holde sammen,
og at det var et seriøst forhold.
En slags ægteskab.
Sundhedsmyndighederne anser det for en epidemi, men man hører ikke...
AFTENNYHEDERNE 2. AUGUST 1982
...meget om den. I begyndelsen ramte en kun én del af befolkningen.
Sådan er det ikke mere, siger Barry Peterson.
Bobby Campbell kæmper for sit liv. Han hører til en hurtigt voksende gruppe,
hvis kamp har fascineret og skræmt vor tids læger.
En ud af fem vil dø inden for sygdommens første år.
Sygdommen blev først opdaget hos de homoseksuelle, men har nu spredt sig.
Eksperterne kalder det en landsdækkende epidemi nu.
Der dør flere... Der er flere ofre end...
...toksisk chok-syndrom og legionærsyge tilsammen,
men trods det ved ikke ret mange noget om den cancer.
-Hvorfor ikke? -Nok fordi den rammer homoseksuelle.
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
Jeg kan huske, at Howard ringede og sagde:
"Har du hørt om homosygdommen?"
Stuart har den.
Da Stuart blev syg, ringede Nancy og jeg til ham.
Vi havde ikke talt med ham i årevis, for da de gik fra hinanden,
fulgte vi med Howard, og vi var meget vrede på ham,
men vi ringede til ham og sludrede.
Han boede i Connecticut, og vi sagde, at vi ville besøge ham.
Han bad os vente, til han havde det bedre. Han ville ikke ses af nogen nu.
Stuart blev syg, før vi overhovedet vidste,
hvad sygdommen hed. Vi troede vist alle sammen,
at han ville komme sig... Det gjorde han ikke.
Det påvirkede os alle sammen
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
og især Howard, for de var vokset op sammen i ungdommen.
De havde haft et stormende, lidenskabeligt
og kunstnerisk forhold, som betød meget
for deres begges udvikling.
Da det gik op for Howard, at Stuart var døende,
betød deres store kærlighed mere for ham end det faktum,
at bruddet mellem dem havde været hårdt, så han besøgte ham ofte.
Og så mistede Howard også en nær ven ved navn David Evans.
David døde af AIDS, så på det tidspunkt
tog Howard afsked med rigtig mange mennesker.
Han ville skabe noget kunstnerisk, der udtrykte, hvad han følte,
BILL LAUCH HOWARDS PARNTER
og som han ikke kunne udtrykke på nogen anden måde.
Sheridan Square var centrum for de homoseksuelles kultur i New York,
og han ville fortælle om det sted som et fællesskab med sorg og tab.
SHERIDAN SQUARE HAVE
Og hvis der kommer noget godt ud af alt Så hæver Fugl Føniks sig der
I de øjne, der er bange, men blidere I aften
På Sheridan Square
Det gjorde ondt, for alle havde venner og kærester, der blev syge og døde,
og det var meget skræmmende, for man vidste ikke,
hvornår det blev ens egen tur.
Den mest populære tilskuersport i Amerika er ikke Super Bowl
eller De Olympiske Lege eller baseball.
MISS UNG AMERIKANER
Det er skønhedskonkurrencen.
Den næste forestilling, Howard ville i gang med
efter Gys i blomsterbutikken,
var en musikalsk bearbejdelse af filmen Smil.
Det er en musical. Det beder nærmest om at blive en musical
MARVIN HAMLISCH KOMPONIST SANGSKRIVER
Gør vi det ikke rigtigt, har vi lavet en fejl.
SMIL. INSTR: HOWARD ASHMAN
Folk med mit arbejde får ikke chancen for at gøre det så tit,
og det er en gave at kunne gøre det.
Der skal være audition til Smil, og...
JODI BENSON SKUESPILLER
...det er en ny forestilling. Howard Ashman, Marvin Hamlisch.
Jeg er bare sådan: "Hold da op!",
for den første LP, jeg købte,
var A Chorus Line, og Gys i blomsterbutikken var selvfølgelig en,
man bare vidste alt om, så jeg tænkte:
"Det her bliver fantastisk."
DISNEYLAND FRA SMIL
Jeg blev kaldt ind igen seks gange, så jeg kom ind,
og Marvin sad og spiste en sandwich med corned beef, sådan en kæmpestor
New Yorker-sandwich, hvor når man tager en bid,
så falder alting ud, men Howard var altid så sød
og så opmærksom. Han sad der på kanten af stolen og skrev
notater, så man kunne se, at han tog det alvorligt.
Han ville have en skuespiller, der kunne synge, ikke omvendt.
Det ville han, og det var i det øjeblik, jeg tænkte: "Jeg må arbejde med den mand,
for han forstår skuespillere."
"INDTIL I MORGEN AFTEN" FRA SMILE
Det var opfyldelsen af Howards drømme
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
og en mulighed for at arbejde med en stjernebesætning
og en af Marvins kaliber. Det var hans adgangsbillet til Broadway.
Jeg synes, det går godt. Det går virkelig godt.
Efter min mening er vi på plads i forhold til,
hvor vi burde være nået til, og hvad der skal gøres.
Vi ved, hvad der skal gøres fra nu af og til den 11. december.
11. december, audition for producenter.
Alle er mødt op, herunder den store pladeproducent David Geffen
og repræsentanter fra The Shubert Organization...
Broadways mægtigste producenter.
Spørgsmålet er, om de vil finansiere projektet,
eller om tæppet går ned for Smil her og nu?
Svaret er, at det var nær gået grueligt galt.
Da workshoppen var overstået, så det godt ud
her på det lille sted, men det med at gå videre med det
og sætte det op på Broadway ville blive meget dyrt.
En stor produktion, og jeg tror, producenterne blev nervøse.
Shubert og Geffen sagde nej,
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
og Howard tog ikke et afslag så pænt.
Han var ikke vant til at få afslag og blev ret chokeret over det.
BILL LAUCH HOWARDS PARTNER
Jeg ved ikke, hvad der afskrækkede David
og The Shubert Organization. Det fortalte de ikke,
men det sårede ham.
Jeg tror, det føltes illoyalt for ham. Der var jo mange
penge på spil, men for ham føltes det bare illoyalt.
Howard skulle nok komme videre uanset hvad.
Marvin og han fik endelig andre producenter med på ideen
og fik finansieret projektet, så de kunne komme videre.
Man kunne se forandringen i presset
JODI BENSON SKUESPILLER
på Marvin og Howard,
og der opstod flere skænderier imellem dem.
De kom aldrig så meget på linje, at skriveprocessen blev let.
Indtil nu føltes det rigtigt.
"VINDEREN" HOWARD OG MARVIN ARBEJDER
-Lad mig sige dig noget. -Ja.
-Ærligt. -Ja?
-Det skal ikke være melodien, vel? -Problemet med Vinderen...
-Ja. -Problemet med den
som ørehængeren er det her.
Man siger, at nogen må tabe Men vi vil ikke tabe
Hvis jeg gør det, er det inkonsekvent at sige:
"Nogen vinder, nogen taber, men vi er alle vindere."
Det giver slet ingen mening. Det driver mig til vanvid.
Marvin var stjernen.
Howard havde ingen Tony og Pulitzer eller Oscars
ligesom Marvin, så fik ikke et ben til jorden i beslutningerne.
-Er den et hit? -Hvem ved?
MAN, 24. NOV. 1986
Publikummet til premieren i New York...
MAN 24. NOV, 1986
Vi var vilde med den. Simpelthen vilde.
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
Efter forestillingen gik vi hen til
New York Times-bygningen for at vente på avisen.
Marvin Hamlisch gik også derhen,
og vi behøvede ikke at se avisen, for vi stod der
og så Marvin blive lang i ansigtet, og så vidste vi det.
Jeg tror ikke, jeg så Marvin igen.
JODI BENSON SKUESPILLER
Han trak sig tilbage og forsvandt.
Og det var det.
Howard vidste bare, at det nok var afslutningen.
Han var vred.
Han var virkelig vred på teaterfolkene i New York.
Virkelig vred.
POSTKORT FRA SMIL
Jeg tror aldrig, jeg havde set noget standse ham.
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
Jeg tror ikke, jeg havde set noget lukke...
gassen ud af ballonen, men det gjorde det her.
Det var forfærdeligt.
Jeg tror, han skammede sig og måtte væk
fra byen og fra folk, og jeg tror, det var derfor,
at Jeffrey fangede ham på det rigtige tidspunkt.
Jeffrey Katzenberg var chef for Walt Disney Studios...
PRODUCENT, SKØNHEDEN OG UDYRET
...og havde prøvet at få Howard til L.A.
"Kære Howard, det glæder mig, at vi kunne ses.
Tanken om, at du og Disney skal samarbejde
på nogle projekter er spændende for os alle.
Kombinationen af Howard Ashmans talent
og Walt Disney-navnet kan kun ende med en succes.
Bedste hilsner Jeffrey."
David Geffen, som var en af mine bedste venner...
TIDL. CHEF FOR DISNEY STUDIO
...og en mentor for mig, havde sagt til mig: "Du skal altså
møde Howard Ashman," og det var sådan jeg
mødte Howard Ashman første gang.
Jeg glemmer det aldrig. Vi spiste seder hjemme hos Howard. Det var påske.
Og så ringede Jeffrey midt i festmåltidet næsten som Elias.
Vi ventede på Elias, og så ringer Jeffrey.
Jeg ved ikke hvorfor, men Howard tog telefonen
og afbrød festmåltidet, for det var jo Jeffrey.
Og Jeffrey plagede ham. "Hvornår kommer du?
Hvornår skriver du under? Hvornår kommer du? Kom nu!"
Walt Disney Studios i Burbank, Californien
DON HAHN PRODUCER, SKØNHEDEN OG UDYRET
var en uudtømmelig kilde til gode tegnefilm i årtier.
Men i starten af 1980 gik det ned ad bakke.
Og animationsafdelingen blev flyttet ud i nogle lagerhuse
i Glendale, Californien.
Her har vi en anden adresse, de har puttet os ind i.
RANDY CARTWRIGHT TEGNER
Lad os se, hvem der er derinde.
Howard tager til L.A., og han tænker nok,
han tænker nok, at han skal hen til et rigtigt fint sted,
hvor de syv små dværge er.
Det her ikoniske sted hvor Walt Disney lavede sine film.
Men så er animationsafdelingen blevet flyttet væk,
fem kilometer væk til et industrikvarter,
og pludselig sidder Howard i en trailer.
Det var forbavsende. Det var jo Walt Disney, ikke?
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
Jeg kan huske, at jeg tænkte: "Vi sidder i en trailer på en parkeringsplads
ved siden af en bowlingbane."
Da Howard kom til L.A. havde han planlagt en masse møder
med live-action instruktører og producenter.
En af de første opgaver var at skrive en drejebog med Tina Turner
om hendes liv, ved navn I, Tina.
Men han følte sig ikke helt tilpas i live-action-industrien,
og i Hollywood ligesom på Broadway følte han sig lidt fremmed.
Men så kommer han over i tegnefilm, hvor der er alle de her folk,
som er vilde med tegnefilm og går rundt med underbukserne på hovedet,
og som på en eller anden måde passede Howard godt.
Uhyggelig, ikke?
Jeg har en baggrund i musicals, og jeg tror faktisk...
DEN LILLE HAVFRUE-MØDE 28. APRIL, 1987
...der er en stærk forbindelse mellem de to medier.
Da jeg blev kontaktet og opfordret til at arbejde for Disney,
rejste jeg... "Hvad med tegnefilm?" sagde jeg.
"Hvad med at arbejde med det?" Det var det, jeg virkelig ville.
Der er noget særligt ved Disneys eventyrtegnefilm,
der går helt tilbage til Snehvide og så til Pinocchio.
Jeg voksede op med Pinocchio og Peter Pan, og tanken om
at lave en af dem er som... Der er alle de biblioteksbøger
på hylden. Der er Snehvide og Tornerose
og Askepot og Peter Pan og Pinocchio,
og at forsøge at lave noget, der passer ind på hylden
med dem, det er som...
Det er virkelig svært,
men fantastisk at prøve på.
Det er fint, for tegnefilm
er en platform, hvor man kan bruge nogle helt andre evner
og arbejdsmetoder.
Det er måske et af de sidste, måske det sidste gode sted
til at lave Broadway-musicals. Det er en helt anden verden.
Jeffrey spurgte, hvem han ville arbejde med.
Og han sagde: "Jeg får Alan herud. Jeg vil arbejde med Alan."
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
Min første tur til L.A. var spændende. Der var palmer
og Sunset Boulevard. Det var spændende.
Da vi kom ud til tegnefilmsafdelingen var det en forbavsende
lille virksomhed.
Min første kontakt var Peter Schneider,
som jeg havde kendt som chefen
på Gys i blomsterbutikken, og Peter var vicedirektør
i tegnefilmsafdelingen.
Mit første indtryk af John og Ron var...
INSTRUKTØR, DEN LILLE HAVFRUE
...at de var så gennemsnitsagtige.
INSTRUKTØR, DEN LILLE HAVFRUE
Enormt almindelige.
Da Howard havde læst bearbejdningen, fik han en idé.
Vi havde en figur i den originale drejebog.
Det var en krabbe.
Howard sagde. "Kan han ikke være fra Jamaica?"
Vores første reaktion var: "Jamaica?" Det var noget helt andet,
end vi havde tænkt os.
Howard kom med i projektet meget tidligt, og så tog vi til New York,
mødtes med Howard, og baseret på bearbejdelsen,
før drejebogen var skrevet, lavede han et udkast til sangene,
men jeg tror faktisk, han havde skrevet dem alle sammen
fem minutter efter, han fik bearbejdelsen, men han sagde: "Hvis I havde en sang.
Den kunne hedde Leve som dem. Den kunne
hedde hvad som helst, men lad os bare kalde den det.
Vi var hjemme hos Howard i Greenwich Village, og så kom Alan
og spillede den på klaveret, og Howard sang den,
og det lød godt.
Howard satte sig ned, og ved hjælp af Den lille havfrue
lærte han os, hvordan man fortæller historier med sange.
Jeg ville gerne, bare for mig selv, komme med
detaljeret information og samtidig holde det let.
Det er hendes drøm. Det er det, filmen handler om.
Det er humlen i hele filmen. Når hun synger det,
bliver det slået fast. Hun ville ønske, hun var et menneske.
Og hun ender med at blive et menneske og leve lykkeligt.
Det er det, hun ønsker.
Hvad? Hvad sagde han?
Hovedpersonen må ønske sig noget. De skal ønske sig det stærkt
og synge om det. Okay. Det anede vi ikke,
før Howard kom.
Man skulle tro, at vi vidste det.
Man kunne komme til ham med alt muligt,
og jeg vil stadig påstå...
CHRIS MONTAN TIDL. MUSIKANSVARLIG
...at han er den eneste, jeg har mødt,
som ni ud af ti gange, når jeg bad om et godt råd,
havde et gennemtænkt forslag, som kunne hjælpe.
Jeg var ved at designe Ursula. I drejebogen var hun beskrevet...
ROB MINKOFF DESIGNER, DEN LILLE HAVFRUE
...som en Joan Collins-agtig type, så alle forslag var en meget tynd
dame med høje kindben og sort hår.
Hun var en slags bikermama.
ROGER ALLERS - TEGNER
Hun var virkelig skummel.
Så lavede jeg et design baseret på Divine.
DIVINE FRA JOHN WATERS FEMALE TROUBLE
Og det design kom op på en tavle sammen med nogle andre,
og den dag Howard Ashman kom for at se på dem,
zoomede han ind på det.
Pat Carrol er skøn, men du har ikke hørt heksens sang,
før du har hørt Howard eller Audrey 2.
-Han er... -Og det skal du ikke.
SMÅ ULYK'LIGE PUS ARBEJDSBÅND
Alle foretrækker at skrive til kaptajn Klo frem for Peter Pan.
De er bare sjovere. Jeg ved ikke hvorfor. Og Ursula er en virkelig sjov skurk.
Ikke kun fordi hun ligner en blæksprutte, men der er god bevægelse
i hendes nedre regioner, men hun er også en raffineret figur.
Hun har ordet i sin magt, og som tekstforfatter var det sjovt,
fordi jeg kunne lave flere rim og ordspil og mere raffineret
humor med hende.
Jeg betragter hendes sang som komedie
og en karakteroptræden og også som noget,
der driver handlingen videre.
I begyndelsen af sangen ved Ariel ikke, hvem Ursula er,
og i slutningen af den, er hun et menneske.
Så meget forandrer sig i den tre minutter lange sekvens.
Godaften. Jeg har fornøjelsen af at byde jer velkommen til 92nd Street Y...
KULTURCENTER
...og vores åbning af serien "Fra skuespil til film."
Serien opstod, da et kunstværk blev skabt
til et medie og så fortolket til et andet medie.
3. MARTS, 1988
Det glæder os, at mr. Menken og mr. Ashman er her i aften.
Lad os byde dem velkommen. Tak.
Jeg vil begynde med at sige, hvor glad jeg er over at interviewe Howard Ashman
og Alan Menken i aften, og over at de kunne komme
og tale om deres erfaringer med Gys i blomsterbutikken.
Noget af det, det kunne være interessant at tale om i aften,
er hele musicalfilm-genren, som er ved at få
en renæssance i Hollywood.
Synes du ikke, at det at lave en film ud af en musical
er en helt anden proces end at lave en film ud af et skuespil?
-Vil du tale om det? -Ja, det er helt enormt dumt.
Det er sandt. Jeg ved ikke, hvorfor folk synes, at musicals fungerer.
Det gjorde de under Depressionen
og måske i noget af 1940'erne og i starten af 1950'erne.
Men selve mediet er enormt svært,
og når folk begynder at synge, virker det ret fjollet på teaterscenen
og endnu mere fjollet, når man tager et billede af det og...
Vil du fortælle lidt om de forandringer, der sker
fra det, der foregår på scenen, og det der foregår på film, og her
-var nogle af forandringerne dramatiske. -Meget dramatiske.
-Vil du tale om det? -Ja, film bliver testet for markedet,
og film er forbavsende nok tandpasta,
og når vi har lavet forpremierer for den her film
og bagefter set på kortene,
som folk udfylder, når de har set filmen,
så var de... Jeg læste dem. Jeg så de kort, vi fik tilbage.
De folk, der var blevet kaldt ind, de 15-17-årige,
som var blevet kaldt ind for at afgøre, hvad Amerika skulle se det år,
de sagde i bund og grund ting som: "Hvorfor synger de?"
Så jeg vil sige i parantes,
at jeg synes, vi er heldige i
at have fundet en filmgenre, hvor musicals godt kan fungere.
Nemlig i Disneys tegnefilm. Ja, der lader til at være
et lille hjørne af verden, hvor man kan bruge Broadways færdigheder.
Og jeg tror, der måske er et helt...
Howard havde været hos lægen
få dage før den aften på 92nd Street Y. Det var vist i et par uger før det,
at Howard havde lagt mærke til nogle hvide pletter på halsen
og på tungen, og vi vidste begge, hvad det var. Det var trøske,
og det kan opstå, hvis ens immunsystem er svækket.
Lægen ville teste ham for HIV, men Howard sagde: "Nej.
Det vil jeg ikke, for jeg risikerer at miste min forsikring,
hvis det bliver registreret," og så foreslog lægen
at lave en CD4-tælling.
Hvordan mener du, fremtiden for den amerikanske musical ser ud?
Det ved jeg virkelig ikke. Vi er alle sammen enormt deprimerede.
Lægen ringede med resultatet af testen den eftermiddag,
hvor Howard var på 92nd Street Y, og tallene var så lave,
at han helt sikkert havde HIV.
Vi var begge to fuldkommen chokerede, og jeg sagde:
"Du kan ikke tage til det arrangement. Det er jo helt klart..."
Jeg sad bare og rystede.
Han svarede: "Jeg tager derhen. Der er ingen grund til ikke at gøre det."
Så vi tog begge to en taxa til 92nd Street Y.
Har du nogle teaterprojekter planlagt?
Nej, ikke rigtig. Måske en dag, hvis jeg tør,
men ikke lige nu. Jeg holder en pause.
Okay, tak, fordi du kom her i aften. Vi ses i næste uge.
-Når jeg gør det lysere... -Lysere.
16. AUGUST, 1989 LILLE HAVFRUE, OPTAGELSER
-Skal jeg gå lidt tilbage. -Ja, lidt.
Jeg fik på fornemmelsen, at Howard havde det så dårligt over Smiles lukning,
der var så skrækkelig, at han gav mig mulighed for at gå til audition.
Jeg kan huske, at jeg var utrolig nervøs de første dage.
Han var meget perfektionistisk omkring en monolog,
som skulle synges, og det var "Leve som dem".
Og jeg ville først komme til sagen, efter at have prøvet 25-30 gange.
Så sagde jeg: "Howard, vil du ikke nok give mig den sætning?
Så kan jeg gøre som dig."
På egne ben. Prøv lige det.
På egne ben. Og de får besked om hvad andre ved...
Du gav den mere gas...
-Ja. -...under optagelsen, ikke?
-Meget mere. -Meget mere.
Lad os holde det...
Jeg tror, at den diagnose... Alting forandrede sig.
Men jeg tror, arbejdet holdt ham oppe
og nærmest gav ham kræfter
til at fortsætte og leve sit liv.
Din præstation var for resten skøn.
-Jeg er med. -For resten.
-Gør det mere intimt. -Ja.
At stå foran Lunt-Fontanne Theater
og synge for 1.500 mennesker.
Der hvor de står Der hvor de går
Oppe hvor sol- og måneskin når
Der må være flot Jeg ville godt leve som dem
Vi ville lave sange, der fortalte en historie.
Sange, der drev historien videre og hjalp
handlingen videre, så der var fremdrift. Ikke sådan,
at man stoppede op og sang en sang. Der er et sted,
hvor krabben skal overbevise havfruen om ikke at svømme op til overfladen
og forandre sit liv, så han synger "Havet er skønt", og så må hun synge
"Leve som dem", fordi hun så gerne vil op på landjorden,
og "Gi' det kys" er et godt eksempel, for hvis hun ikke...
hvis prinsen ikke kysser havfruen, sker det værste, der kan ske.
Hun vil miste ham og hele...
Jeg vil ikke afsløre handlingen.
Det er en anspændt situation, og der kommer sangen.
De driver handlingen fremad.
-Godt. -Du får ikke en bedre optagelse.
Rigtig godt.
-Er I tilfredse? -Ja, vi er.
Godt.
"Leve som dem" havde fået tegninger, og Jeffrey...
GLEN KEANE TEGNER
...sad i biografsalen, og bagefter sagde han, at den sang skulle sløjfes.
Den er kedelig.
CHRIS MONTAN TIDLIGERE CHEF PÅ DISNEY MUSIC
Det var klart, at hvis der kom en langsom sang uden en masse billedsprog,
så ville børnene begynde at sidde uroligt, ikke?
Og vi var trænet i at opdage det.
Jeg sagde til dem, at de burde overveje...
JEFFREY KATZENBERG TIDL. STUDIECHEF
...at sløjfe den sang fra filmen,
og Howard Ashman sagde: "Det bliver over mit lig!
Så kværker jeg dig!"
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
Howard elskede processen, og han hadede, når folk blandede sig
i hans arbejde.
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
En dag, mens vi arbejdede med Den lille havfrue, skulle jeg kopiere noget,
løftede låget og fandt et memo. Jeg tog det op og tænkte,
at jeg ville give det til den, der havde glemt det der,
og da jeg læste det, handlede det om, at Howard brugte for meget tid
og bad om at indspille ting igen, så han kostede studiet tid og penge,
så måske skulle han fyres.
Howard sagde klogt nok: "Den slags film lanceres
ved hjælp af den slags sange."
Alle filmene havde en version af det.
Om det så var "Når du ser et stjerneskud" eller et andet eksempel.
Det kan måske være svært at få til at fungere,
men man skal have sådan en sang med.
Der skal være sådan nogle følsomme øjeblikke.
Jeg vil ikke sammenligne ham med Walt...
ROY DISNEY TIDL. FORMAND FOR DISNEY
...men han havde samme form for indflydelse på alle.
Det var en voldsom indflydelse.
Havde Howard sagt noget, var det sandt.
Vi havde mange skænderier om det, men i sidste ende havde han ret.
Og ikke nok med at sangen kom med; den var også et mindeværdigt øjeblik
i filmen.
Han tog hen på Disney og klarede de ting, han skulle klare den dag,
og når han så kom hjem, blev han tilsluttet
intravenøst medicinudstyr, der forsynede ham med væske og medicin.
Vi forvandlede vores dagligstue
til en form for hospital for ham.
I begyndelsen var det let at skjule det,
for udadtil virkede han okay.
Han fungerede ganske godt i et år eller to.
Det gik meget gradvist.
Jeg anede ikke, at han havde AIDS,
PETER SCHNEIDER TIDLIGERE DIREKTØR PÅ DISNEY
men jeg ved, at der var dage, hvor Nancy Parent måtte have ham op af
sofaen og sende ham på arbejde.
Da vi fik nyheden om Howards helbred,
vendte det op og ned på alt. Hans arbejde på Disney,
huset. Hvad skal vi gøre nu, da vi har fået den nyhed?
Vi blev enige om at fortsætte med projektet og lejede et hus
i nærheden af stedet, hvor vores hus blev bygget.
Vi boede i nærheden i Beacon.
Der var meget at tage sig af, og det værste var,
at det skulle holdes hemmeligt. Der skete så meget,
og vi kunne ikke fortælle nogen om det i meget lang tid.
Man vil virkelig bare gerne væk. Man vil gemme sig væk
uden at skulle forklare noget. Sådan var det til dels at forlade New York.
Vi arbejdede på...
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
jeg kan ikke huske hvilken sang, og det gik ikke efter hans hoved,
og så blev han frustreret.
Han ville optage en version af sangen, og han havde en Walkman Pro.
Det var den bedste walkman, man kunne få dengang.
Han havde en lille mikrofon, han satte i,
og den var nok ikke ret dyr, men det var...
Der var noget med afbrydelser i forbindelsen,
og de fleste ville bare sige: "Jeg finder lige en anden mikrofon."
Howard tog sin Walkman Pro og smadrede den mod væggen.
Han sagde: "Gå ikke hen til den. Rør den ikke!"
På de tidspunkter tænkte jeg: "Er det mig? Er jeg virkelig så...
dårlig en komponist, at han bliver så vred eller..."
Jeg ville sige: "Undskyld mig. Jeg skal lige ordne noget,"
og så forlod jeg lokalet og græd. Jeg...
Det var virkelig hårdt.
Og det var vel,
PETER SCHNEIDER TIDL. DIREKTØR, DISNEY ANIMATION
fordi han vidste, at han var syg,
men det vidste vi ikke.
Jeg er sikker på, at frustrationen over at vide, at ens liv
sandsynligvis bliver afkortet, og der ikke er tid nok...
At jeg ikke ville få det gjort. At jeg ikke har tid
til at gøre det ordentligt, og de fjolser er i vejen for mig.
Så hvordan får jeg det gjort? Lad være med at stå i vejen.
Mens vi arbejdede på havfruen, arbejdede vi også på Aladdin,
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
hvilket var vildt spændende.
HOWARD SOM ALADDIN CTA, 1965
Indgangsvinklen til Aladdin var en hilsen til Bob Hope og Bing Crosbys film.
Gid jeg havde en drink.
En hilsen til Fleischer Tegnefilm. Meget stilfuldt, meget kammeratligt
og en sang som "En ven som mig" var bare ren
Fats Waller-vildskab.
Det var tydeligt, at Howard var vild med Aladdin,
DON HAHN PRODUCER, SKØNHEDEN OG UDYRET
og det var klart, for han havde spillet Aladdin
i Baltimore, da han var barn.
Og så mens han arbejder på havfruen, kommer han ind ad døren
med 30 siders bearbejdning og et halvt dusin sange til den.
Og det var ikke påklistrede sange. Det var komplicerede,
fortællende sange, skruet sammen som kun Howard og Alan kan gøre det,
og alle var dybt imponerede.
Vores arbejde som sangkomponister...
Jeg kan begynde med...
...begynder ikke bare med den første tone.
Det begynder med rytmen...
-Dialog, dialog, dialog. -...og indholdet af det,
-der fører til sangen. -Dialog, dialog.
-Hvad der er i sangen. -Mere dialog.
-Hvad sker der øjeblikket efter? -Dialog.
Præcis når sangen er forbi.
"ARABIENS NAT" ARBEJDSOPTAGELSE
Alle de småbitte valg var Howard en mester i.
Han kunne styre dem og få dem sat i system.
De første tre eller fire sange, "En ven som mig", "Prins Ali"...
CHRIS MONTAN TIDL. DIREKTØR PÅ DISNEY MUSIC
De bliver ikke skrevet af nogen andre.
De ting, Howard skrev, var helt...
Lyrisk set var de helt utrolige.
"PRINS ALI" ARBEJDSBÅND
Storartet, aldeles pragtfuldt.
Mange tror vist, at når det er Disney,
har man ingen problemer med at fortælle en historie.
Det kommer bare blæsende ud af øjnene, og så er man færdig.
Men det er helt forkert, for Disney er bare mennesker,
der sidder med blyant og papir ved et tegnebord
og forsøger at gøre det underholdende og sjovt og har empati for figurerne.
HISTORIEMØDE
Og mange gange fungerer det bare ikke, og så falder det hele til jorden.
Vi skal forstå det inderste væsen i Aladdin, og det gør vi vist ikke endnu.
JEFFREY KATZENBERG TIDL. DIREKTØR FOR DISNEY
Vi havde vist Jeffrey filmen og gik ind til Don Ernst.
DON ERNST PRODUCENT
Han sagde: "Kom herind!
Kom herind, venner.
JOHN MUSKER INSTRUKTØR, ALADDIN
Jeg har talt med Jeffrey. Han hadede den!
Han hadede hvert minut af den!"
Senere spurgte vi Jeffrey, om han hadede den.
"Ja, den fungerede slet ikke. Jeg sad og lavede en gæsteliste
til et surprise party for min kone under hele visningen."
Aladdin skulle skrives om, og i mellemtiden
fløj vi alle sammen ned til Walt Disney World i Florida.
Mine venner er meget nervøse, for jeg hader stort set alt, jeg laver.
DEN LILLE HAVFRUE PR - 4. NOVEMBER, 1989
Og alt jeg er involveret i.
Det er det første, jeg har lavet,
hvor jeg kan sige til dem, at den er virkelig god.
Jeg kan rigtig godt lide den.
Når man arbejder med en almindelig film, en normal film, kan...
En normal film.
...alting gå galt. Vejret, budgettet.
Hvad kan gå galt med en Disney-film?
Ingen kreativ proces kan undgå at have elementer af nervøsitet
og konflikter. Der er en masse kreativ nervøsitet...
Howard måtte gå til det pressemøde
og sidde i otte timer om dagen.
På den tid havde han et kateter i brystet
og fik daglige intravenøse behandlinger,
som vi havde lært at give ham, og som jeg hjalp ham med.
Det var for at holde infektioner nede.
Det var før, nogen vidste noget om det.
Vi forventedes at prøve forlystelserne,
og vi havde en hjælper til at følge os rundt og op i rutsjebanerne,
mens han havde kvalme, og det skulle holdes hemmeligt.
Han skulle holdes kørende
og klare møderne med spørgsmål to dage i træk.
Det var virkelig hårdt.
Jeg kan huske, at Howard sagde:
"Da jeg så det her optog, begyndte jeg at græde,
for jeg havde en fornemmelse af, at den ville overleve mig."
Dengang tænkte jeg bare, at han blev bevæget over,
at noget, han havde lavet, ville leve videre. Jeg anede ikke,
at der var en helt anden kontekst.
Og Oscaren går til...
26. MARTS, 1990
...Alan Menken og Howard Ashman for "Havet er skønt"
fra Den lille havfrue.
Jeg vil ikke komme med fiskehistorier, bare takke nogle folk.
På Disney til Jeff Katzenberg, Peter Schneider, til Sam Wright,
som sang sangen, men mest til John Musker
og Ron Clements, som virkelig er folkene bag filmen.
Jeg føler mig meget heldig. Tak.
Ved guvernørens fest bagefter
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
sad vi der med vores tre statuetter,
og så sagde Howard: "Du skal vide, at jeg virkelig er glad her til aften,
og når vi kommer hjem til New York,
må vi have en alvorlig snak."
Jeg spurgte om hvad.
Jeg troede, han måske ikke ville arbejde sammen med mig mere.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg ikke forstod, at der var noget galt med Howard.
Oscar-uddelingen var vist en søndag aften,
og vi mødtes nok om tirsdagen hjemme hos ham og gik ind i hans stue,
og så sagde han: "Altså..." Jeg sagde: "Hvad? Hvad vil du tale om?"
Han sagde: "Jeg er syg."
Og pludselig væltede en million dominobrikker.
Og så sagde han: "Jeg har det godt med at fortælle dig det nu,
for jeg ved, at du nok skal klare dig."
Jeg var helt målløs. Han sagde faktisk, at han skulle dø.
Han var ikke engang fyldt 40. "Jeg skal dø, og jeg er glad for
at vide, at du nok skal klare dig."
For dengang var det en dødsdom.
CHRIS MONTAN TIDL. DIREKTØR FOR DISNEY MUSIC
Man fik at vide, at den her mand, som man elskede højt og havde
det virkelig sjovt med og lavede en masse arbejde med,
skulle dø inden for meget kort tid.
Det er en tung besked.
Jeg blev vred på Howard, da jeg hørte det.
Og jeg var vred, fordi han ikke kom til alle indspilningerne
af musikken til Den lille havfrue.
Han kunne ikke rejse.
Og han kom med en undskyldning for ikke at være der,
og jeg var vred, fordi han ikke havde sagt det før.
Havde vi vidst det, kunne vi have flyttet indspilningerne til New York.
Howard ville ikke have, at nogen skulle vide det.
NANCY PARENT VEN OG KOLLEGA
Han var bange for at blive dømt og kritiseret,
og for hvad folk ville sige og tænke.
Howard sagde: "Jeg ville ikke fortælle dig det, fordi...
jeg vidste ikke, hvordan Disney ville reagere. Jeg er en homoseksuel mand,
der arbejder på en film for børn, og jeg ville ikke fyres."
Han elskede at lave de film
JEFFRY KATZENBERG TIDL. DIREKTØR FOR DISNYE
og sagde, at det var det,
han mere end noget andet satte pris på og gerne ville gøre
i den sidste tid, han havde tilbage af sit liv.
Han vidste ikke, hvor lang tid han havde tilbage på det tidspunkt,
men han vidste, at han var syg.
Han var rædselsslagen, men han ville ikke stoppe.
Intet skulle afholde ham fra at få de ting færdige, som han skulle lave.
SKØNHEDEN OG UDYRET
Nogen havde vist mig filmen, og den var...
GARY TROUSDALE INSTRUKTØR, SKØNHEDEN OG UDYRET
...flot, men ikke særlig inspirerende.
Nogen beskrev den som
en tegnet version af tv-teatret.
Til sidst sagde Jeffrey: "Sæt Howard og Alan på den,
så gør de det samme som med havfruen, og så bliver det godt."
Han vidste, at det ville blive svært at tage til Californien
og ende med at være umuligt.
Så han måtte tale lige ud af posen med Jeffrey.
Da Howard kom tilbage, og vi spurgte, hvad Jeffrey havde sagt,
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
svarede han: "Han blev en rar, jødisk mand og spurgte til, hvordan min mor tog det."
Ikke?
Han sagde: "Jeg ved, at jeg bliver svagere og svagere,
og jeg har ikke kræfter nok.
Og jeg vil gerne bruge dem alle på den kreative process.
Jeg spurgte om, hvad han havde brug for, og hvordan jeg kunne hjælpe.
Og han sagde:
"Jeg har brug for, at arbejdet kommer til mig, i stedet for at jeg
tager ud til arbejdet, og det må du finde ud af at ordne for mig."
Og jeg sagde: "Fint. Den eneste måde, jeg kan gøre det på,
er ved at sige, at du er en diva.
Og du er det hele værd for filmene og selskabet, og...
Jeg vil bare sige til dem, at de må komme til dig nu."
ROGER ALLERS CHEF PÅ SKØNHEDEN OG UDYRET
Lige et øjeblik. Skal vi pakke alle vores storyboards
og alt udstyret, skille det hele ad, og skal seks eller syv af os
så tage et fly til New York og samle det igen
og tage det med til Howard? Det var som at tage bjerget til Muhammed.
Hvorfor? På det tidspunkt var det sådan: "Okay, Howard har
sin Oscar stående på kaminhylden, så vi må komme til ham."
Så vi kommer til Fishkill, New York.
DON HAHN PRODUCER, SKØNHEDEN OG UDYRET
Det ligger nordpå i New York, og vi pakker ud. Der er storyboards
og papir og blyanter og farver og chokolader og alt muligt,
som en tegner har brug for.
Howard kom hver morgen,
og han havde altid donuts med, og så gik vi i gang med arbejdet.
Det blev intenst, for Howard havde skarpe meninger
om tingene, så det var svært. Nogle dage gik det godt...
andre dage ikke så godt.
Hej, Linda. Det er Howard og Alan, og vi vil give dig
en rå demoversion af åbningsnummeret.
Okay? Okay.
Vi lavede storyboard til begyndelsen af Skønheden og Udyret.
Belle går ud af farens hus og ind til byen.
Hun møder Gaston og LeFou, køber et brød, låner en bog,
og så kommer hun hjem, og Howard siger: "Den tager jeg."
Og så laver han og Alan musikken til,
hvilket er en slags operette, som gør helt det samme
bare i form af en sang på fire-fem minutter.
Men han tør absolut ikke sende den til Disney.
Vi sendte "Belle" og "Vær vor gæst",
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
og jeg syntes, det var godt, men han ville ikke sende det ind.
Han sagde: "Det kan vi ikke sende. Vi bliver til grin.
Hvem vil have et åbningsnummer på seks minutter
med andre tonetrin og... Hvad tænkte vi på?"
Han var vist bange for at blive ydmyget.
Der er meget i os begge,
som relaterer til verden gennem vores arbejde,
for vores arbejde er... vores følelsesmæssige kanal.
8. JUNI, 1990
Noget må lette det, for at kompensere for...
David mente, at det skulle komme tilbage.
Det sagde du. At man ikke...
At man ikke skulle hoppe lige ind i tempoet.
Skulle det blive hurtigere før?
Ja. Det bygger ikke rigtig op til det.
Det handler ikke om tempo.
Jeg forstår dig godt. Det går ikke...
Mange fra orkestret mente det, fordi det er blødere der.
-Okay. -Måske er det det.
-Kan det... -Der er meget kor der.
Engang på American Airlines på vej hjem blev jeg glad,
da de puttede det i en lille tepotte med mælk.
Lidt mælk og sukker.
-Og teposen skal være i potten. -Ja.
-Og trække. -Og trække.
For hvis vandet ikke koger, bliver det ikke til te.
Forstået.
-Vand fra hanen. -Det ved du.
Jeg har en fin samling af tepotter.
Vil du vide noget om te, så kom til mig.
Det er en stor fornøjelse
at byde Dem velkommen her i aften. Slap nu af og sæt dig ned,
mens spisesalen stolt præsenterer... Deres middag.
Vær vor gæst, vær vor gæst Vor betjening den er bedst
De var fantastiske. Ved den indspilning var det både Jerry Orbach
og Angela på samme tid.
Det var musical-himlen.
Man fik nærmest gåsehud over at kunne gå ind i studiet...
KIRK WISE INSTRUKTØR, SKØNHEDEN OG UDYRET
...i New York til et helt orkester og et helt kor,
som opførte det hele live. Vi lavede soundtracket
til Skønheden og Udyret som et Broadway-album.
Det, jeg beundrede ved Howard, var, at hans instruktioner aldrig var vage.
Han instruerede aldrig på en måde, der var tåget eller uklar.
Han gik helt ned i detaljerne. "Når du kommer til det ord,
vil du så ikke lægge mere tryk på det ord end det forrige?"
Han gik meget i detaljer om, hvad han ville have.
Er du sur Har vi søde petit fours
Der bliver spillet voldsomt her. Måske skulle jeg få Danny
til at trække det lidt tilbage, så du ikke behøver
-at skrige hen over det. -Vi har da hvert sit spor, ikke?
-Jo, men hvad kan man høre? -Ja.
Jeg kører det op og kører det ned.
-Så ser vi, hvad der er bedst. -Godt.
Godt, og vi skal have mindst en
her, hvor det tager til.
Vil du have sukker i Vore kære gæst
Der' en gæst, der' en gæst Gudskelov, så bli'r der fest
Glas med vin og postelin Og hvide duge, det er bedst
Hun vil nok be' om te Den bliver brygget, en, to, tre
Mine tekopper de tramper Mens jeg koger og jeg damper
Jeg bliver varm, ryger let Hvad er det, er det en plet?
Få den væk, vi vil ha' trestjernet attest Vi må vær' lydefri
Det er en god optagelse.
Jeg tror, det er den, Dave.
-Lad os høre den. -Ja.
Lad os vente, til Jerry og Angela kommer ind.
Fad på fad, ret på ret
Til du skriger, nu er jeg mæt
Vil vi sørge for, du sover som en hest
Vi gør dig tryg og glad Men først skal du ha' mad
Vær vor gæst, vær vor gæst Vær vor gæst, vær vor gæst
Ja, vær vor gæst
Ja, ja.
Det var en gribende kontrast.
ALAN MENKEN KOMPONIST SANG
Glæden og magien ved den film og...
og så det faktum, at han så døden i øjnene
i en alder af 39.
Der var en aften,
CHRIS MONTAN TIDL. DIREKTØR FOR DISNEY MUSIC
hvor jeg gerne ville fortsætte til ret sent, for i forhold til produktionen
var vi nødt til det. jeg kan ikke huske hvem, der trak mig til side.
Måske var det Howard, der sagde: "Jeg kan altså ikke i aften."
En eller anden trak mig ind i inderkredsen den aften,
for når man er i selskab med nogen, og det går så gradvist...
Jeg opfattede det ikke,
men i det øjeblik, jeg fik det at vide, var det: "Nåh, ja."
HOWARD TALER MED ALADDINS INSTRUKTØRER
Hvordan gik det sidst i New York?
Godt. Har du hørt indspilningerne?
-Nej. -Angela er vidunderlig.
-Godt. -Hun blomstrede virkelig op.
Vi lod hende selv klare det, og det var skønt.
Hun tog det om et par gange, men det var virkelig godt.
Jeg er virkelig stolt. Og arrangementet i "Dræb det dyr" er fantastisk.
Hvordan klarer du indspilningerne?
Jeg mener med transporten og det at være der?
Mine kræfter? Det går faktisk okay. Ingen problemer.
Jeg kan klare fem-seks timer.
Bliver det otte eller ti går det ikke. Alle ved det. Jeg er ikke...
-Jeg har bare ikke energien... -Nej.
...efter fem-seks timer.
Da vi gik tilbage til Aladdin, var Howard tydeligt syg.
Vi skulle have en sang til Jafar. Vi ville prøve at lave en,
og Howard valgte det øjeblik, hvor Jafar triumferer.
Alt bliver taget fra Aladdin, en ting ad gangen.
På det tidspunkt havde Howard problemer med nerveskader.
Han mistede pludselig følelsen i fingrene eller mistede stemmen.
Han fik pludselig nedsat syn, han... tingene forsvandt bare.
Han havde en sang til Jafar, der hed "Ydmyg knægten", en glad sang.
Vi tager alt fra Aladdin, en ting ad gangen.
Til sidst har han intet.
Og vi kunne vist alle se, at der var en...
underliggende betydning her.
Store kunstnere giver en et helt nyt syn på verden,
PETER SCHNEIDER TIDL. DIREKTØR, DISNEY ANIMATION
Det kan de kun gøre ved at vise en deres verden.
Og jeg tror, Howard viste os sin verden gennem teksterne
og sin historiefortælling.
For mig er "Dræb det dyr" fra Skønheden og Udyret
et forsøg på at formidle et synspunkt
på en subtil måde. Han ville ikke lave politisk teater,
men han ville nok præsentere nogle karakterer,
der kunne belyse visse emner.
"Dræb det dyr" er en manifestation af mennesker...
HOMOSEKSUALITET ER IMOD GUDS VILJE
...der vil have en syndebuk.
GUD ELSKER HOMOSEKSUELLE GUD HADER HOMOSEKSUALITET
Og udser sig en skurk, som de vil udrydde.
AT ANGRE ER GODT
Der var meget uvidenhed om AIDS, og folk troede stadig,
at man kunne få det af almindelig kontakt.
GUD SENDTE AIDS FOR AT STRAFFE BØSSER
At dem, der fik det, var degenererede
og havde fortjent det, så hvis man identificerede sig...
GIV OS FORSKNING IKKE HYSTERI
...med en af dem, bad man om... at blive udstødt.
Man kan ikke adskille Skønheden og Udyret...
THOMAS SCHUMACHER DISNEY TEATERGRUPPE
...fra AIDS-epidemien...
...for det er en film af sin tid,
BEKÆMP AIDS IKKE BØSSER
og det er en AIDS-metafor,og jeg ved ikke engang, om folkene bag den
var klar over det, mens de lavede den.
Folk, der er bange for Udyret og vil dræbe det...
Var det AIDS, han talte om?
SARAH GILLESPIE HOWARDS SØSTER
Jeg tror, det bare er en gang vrøvl.
Jeg tror ikke, han delte ud af sit eget liv i noget af det,
han skrev eller gjorde, men Howard havde meget empati.
Han kunne sætte sig selv i andres sted.
Ikke fordi han ville være en havfrue, der fik ben,
men han satte sig selv i Ariels sted, og det er empati,
og fra det sted kan man skrive om den karakter.
Jeg tror, det er definitionen på en kunstner.
Det geniale ved Howard var nok, at han ikke var politisk.
PETER SCHNEIDER TIDL. DIREKTØR, DISNEY ANIMATION
Han var menneskelig og skrev om menneskers problemer og tanker.
Talte om menneskets venlighed.
Jeg tror, det var Howards gave til os.
HVAD ER ET UDYR? HVAD ER MENNESKELIGT?
Hvis der er noget, jeg fortryder
BILL LAUCH HOWARDS PARTNER
omkring planlægningen af vores sidste år sammen, er det nok mest
beslutningen om at bygge huset og isolere os der
langt fra byen.
De sidste få måneder var en kaotisk periode
med hospitalsophold og pres fra hans arbejdsopgaver.
Vi fik ikke ret meget tid, hvor vi
bare var sammen. Han kunne ikke gå op ad trapper,
så han måtte sove i et andet værelse.
Mit samvær med ham på den tid var mest som en slags plejer.
Jeg gav ham medicin,
sørgede for, at han spiste. Der var et program, der skulle følges.
Jeg havde tegnet huset for, at vi skulle bo der sammen,
men vi havde ingen fremtid sammen. Der var kun en rest.
Jeg tror, vi sagde farvel længe før, han faktisk var væk.
På den tid,
ROGER ALLERS ANSVARLIG, SKØNHEDEN OG UDYRET
og jeg ved ikke, om det var sygdommen, der slog ham ud, men han blev venligere.
Han var ret krigerisk i begyndelsen. Det var nok raseriet over
at have fået den dumme sygdom, og det at vide, at...
der ikke var nogen kur, så det var vreden over...
Fandens! Han var lige på rette spor, og så kommer den dumme sygdom
og gør det af med ham.
Vi var i gang med arbejdet...
CHRIS MONTAN TIDL. DIREKTØR, DISNEY MUSIC
og de sidste møder
på Skønheden, hvor vi også var i fuld gang med Aladdin, måtte vi holde
telefonen for Howard på hospitalet. Det er alvorlige sager.
Vi skrev sange i hospitalssenge.
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
Jeg skrev "Prins Ali". Jeg havde et keyboard med på hospitalet,
og så skrev vi den bogstaveligt talt på hospitalssengen.
Jeg tog på hospitalet,
JODI BENSON SKUESPILLER
og jeg kyssede ham på kinden
og holdt ham i hånden og fortalte ham, at han var elsket.
Og da jeg gik ud af hallen...
brød jeg sammen.
JEFFREY KATZENBERG TIDL. DIREKTØR FOR DISNEY
Vi tog ind til ham, og han vejede vel 40 kilo,
havde mistet synet, og hans stemme var en hvisken.
Skønheden og Udyret var langt fra færdig,
så vi tog ind for at besøge Howard,
DON HAHN PRODUCER, SKØNHEDEN OG UDYRET
og vi vidste godt, at det sandsynligvis var sidste gang, vi ville se ham.
Jeg bøjede mig ind for at sige farvel, og...
fortælle ham, hvad han betød for os,
og jeg sagde: "Howard, du vil tro, det er løgn.
Folk er vilde med filmen. Hvem skulle have troet det?"
Og så sagde Howard: "Mig."
ALAN MENKEN KOMPONIST SANGSKRIVER
Om morgenen den 14. marts...
vågner jeg af en drøm, hvor jeg besøger Howard på hospitalet.
Jeg besøger ham.
Han siger hej og beder mig om at hjælpe ham op.
Jeg lægger armen rundt om ham og løfter forsigtigt hans krop op,
men den har ingen vægt, og så ser jeg, at han har en sort morgenkåbe på,
og jeg lægger ham på sengen.
Da jeg vågnede af drømmen, så jeg på uret.
Klokken var seks-et eller andet.
Det var det øjeblik, da Howard døde.
Det var Howard i sit es. Howard nød det,
og han tog dig med på sin rejse.
Det var det, den dag på Howards værelse handlede om.
Han havde skabt en verden, en fantasi... kun for mig.
Vi så kun toppen af isbjerget.
Ingen ved, hvad han ville have lavet, men det ville have været pragtfuldt.
OSCARUDDELING, 30. MARTS, 1992
Howard og jeg levede sammen, og jeg er glad
og stolt over at tage imod den på hans vegne, men det er hårdt.
Det er den første Oscar, der er tildelt til en, vi har mistet til AIDS.
Siden han gik bort, har jeg tænkt, at jeg vil genkende sådan et talent
i en anden en dag, men det er ikke sket.
Det er i tegnefilmshistorien og filmhistorien
og musicalhistorien, at Howard har sat sit umiskendelige præg.
Og det fortsætter. Det er ikke blevet mindre med årene.
Howards talent var så stort, og hans lys brændte så stærkt,
at det brænder lige så stærkt i dag som dengang.
Han var drivkraften bag det, som alt det her har udviklet sig til.
Det kom fra hans hjerte og hans intellekt.
Og han nåede ikke at se det, men hans arbejde lever videre.
Tekster af: Anne-Maria Sigbrand