Mamma.
Pappa.
Bingo.
Bluey.
Snap. Ja!
- Du vinner alltid. - Fordi du er for treg.
Du må la Bluey vinne innimellom.
- Hvorfor skulle jeg det? - Fordi hun er et barn.
Det er ikke noe bra, Bluey.
- Tro meg. - Hvorfor ikke?
Da prøver du ikke å bli bedre.
- Hva skjer hvis man alltid taper? - Ikke noe særlig.
Jaså? Vil du spille memory?
Aldri. Jeg hater memory.
- Hvorfor det? - Fordi jeg alltid taper.
- Jeg er som en mungo. - Ja visst er du en gås.
Denne episoden av Bluey heter "Obstacle Course"
Kjør, Bingo.
Kjør, Bluey.
- Kjør, kjør. Oppover tauet. - Og dunk.
- Har dere sett min grønne ball? - Se, pappa. En hinderbane.
- Vil du prøve den? - Ok, jeg utfordrer dere.
Hvor er målstreken?
Det blir ingen konkurranse. Dette er bare på gøy.
- Ja. - Jeg forstår.
- Hva gjør du? - Jeg hermer en kylling.
- Hvorfor hermer pappa en kylling? - Han sier at dere er redde.
For kyllinger?
For å konkurrere mot meg. Vet dere ikke hva "kylling" betyr?
Nei, og alt behøver ikke være en konkurranse for dem.
Det er bare sløvt. Kom igjen, slangen er mållinjen. Klar...
- Nei. De skal ikke konkurrere. - Vi er fornøyd med å ha det gøy.
- Vinneren får bruspulver. - Bruspulver!
- Klar, ferdig, gå. - Ja.
Vent.
Jeg skal slå dere.
- Ja. Pappa vinner. - Ok, bra gjort.
Takk. Nå går jeg kanskje og tar bruspulveret mitt.
Ja, gjør det. Vi har nok fått nok pappa for i dag.
- Ok, nå fortsetter vi å ha det gøy. - Det der var gøy.
- Ja. - Hva?
Jeg vil ha et løp til. Kan du hjelpe meg å slå pappa?
Ja, jeg vil ha bruspulver.
- Ok, men han lar deg ikke vinne. - Det er sant.
Det er bare én ting dere kan gjøre.
- Fuske. - Ja.
- Ja! - Hva? Nei, jeg mener trene.
Dere har virkelig lyst til å bli slått igjen.
- Ja, det har vi. - Vi kan bare prøve enda hardere.
Sånn skal det låte. Ser du, mamma? Å tape stopper dem ikke.
Virkelig ikke.
- Klar, ferdig, gå. - Hallo!
Det var en god start, men du slår meg ikke.
- Hva? Den er mye lavere nå. - Vi ses.
Kom igjen, Bluey.
- Jeg vant. - Bruspulver.
- Gi deg. Det er over. - Jeg elsker deg, bruspulver.
Bra jobbet, Bluey, du vant.
Hva er det, Bluey? Liker du ikke bruspulveret?
Nei.
- Smaker litt surt, hva? - Ja.
Bruspulver skal smake surt.
Jeg vil nok slå pappa ærlig.
- Ja, det tror jeg også. Kom. - Hva? Nei, men vi vant jo.
Det smaker mye søtere når man vinner ærlig.
Men bruspulver skal ikke smake søtt.
Knepet i dette? Bruk ballen for å få opp farten.
Prøv.
Klar, ferdig, gå.
- Stopp. - Vi får jobbe med det.
Sløs ikke tid på å sette deg. Ak ned på magen.
- Sånn ja. Sånn ja. - Sånn ja. Sånn ja.
- Hvorfor klatrer du ned? - Hva mener du?
Ville pappa sløst den tiden på å klatre ned?
- Nei, han ville bare hoppe. - Da må du hoppe.
- Men det er for høyt. - Nei da.
Kom igjen, Bluey, skynd deg.
Er det ikke en lettere måte å slå pappa på?
Det skulle jeg ønske, tro meg, men dessverre har pappa rett.
Disse hindrene flytter seg ikke av seg selv.
- Ok. - Ja!
Stopp. Null.
Null! Å, nei, du trykket på feil knapp, kjære. Det er denne.
En gang til.
- Hvor fort kan du løpe? - Like fort som en greyhound.
- Hvor fort skal du løpe? - Like fort som en greyhound.
Null.
Ok. Vindforholdene er gunstige.
Jeg har inspisert banen denne gangen. Ingen små overraskelser.
- Hvor fort kan du løpe? - Som en greyhound.
- Hvor fort skal du løpe? - Som en greyhound.
Litt mer greyhound-prat enn forrige gang, men det er greit.
Far, unnskyld at jeg jukset forrige gang.
Ok, fint. Juksemakere lykkes aldri.
- Nettopp. Jeg ønsker deg lykke til. - I like måte.
Klar, ferdig, gå.
Hva? Hvordan har du lært å gjøre sånn?
- Sånn ja, Bluey. - Kom igjen, Bluey.
Hva i...
- Kom igjen. - Kom igjen, mungo.
Jeg vinner.
Hallo!
- Hva var det der? - Jeg vet ikke riktig.
Du jukset.
- Gjorde jeg det? - Ja.
Hvem kan si det sikkert?
Når mungoen beveger seg i full fart, blir alt litt tåkete.
Jeg tror ikke mungoen klarte å bli slått av et barn.
Du får null.
Ok, ok. Revansje? Revansje?
Bluey?
Vi avgjør det med en omgang memory.
Søren også.
Sjiraff. Hvor lå den andre sjiraffen? Ape?
Sjiraff, sjiraff. Ape, ape. Ørn, ørn.
- Hvordan bærer du deg at? - Du kan like gjerne begynne nå.
- Hurra. - Greyhound, greyhound. Jeg vant.
Tekst: May-Hilde Hoelstad