Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi släppte "Titanic" för 20 år sedan. Det känns som en livstid.
Jag minns allt som det vore i går-
- från första dyket till vår sista produktionsdag.
Vi skapade en levande historia, så detaljerna måste vara korrekta.
Vi var skyldiga det till de hundratals själarna som förlorades.
Jag känner ett ansvar inför de levande och döda.
Blev allting rätt?
Efter årtionden av utforskning och vetenskap-
- vet vi mycket mer än när vi gjorde filmen.
Jag har samlat Parks Stephenson, Ken Marschall och Don Lynch-
-för att öppna Titanic-filen igen-
- och se vad vi har upptäckt under de senaste 20 åren.
Vi granskar om fler livbåtar hade kunnat rädda fler...
Jag skär nog snabbare om jag är i nöd.
Hör berättelsen om hur fartyget hittades...
- Blev du rädd? - Ja.
Och får veta hur filmen påverkade passagerarnas anhöriga.
- Molly Brown låter verkligen toppen. - Hon var inte som någon annan.
Vi reser tillbaka i tiden för att se hur kulisserna stämmer med vraket-
- och gör test som besvarar frågor om förlisningen-
- som har plågat mig i nästan två årtionden. Ja!
Vi ser vad vi hade rätt i och var vi misslyckades.
Bakgrund och... action!
När vi skapade Titanic försökte vi-
- göra en film som var som att vi hade åkt tillbaka i tiden.
Vi försökte vara så noggranna som möjligt.
Man kunde gå ut från Roses hytt-
- genom korridoren, ner för trappan, genom salongen och in i matsalen.
Det var precis som fotografierna. Perfekt.
Action!
Känslan man fick var att Titanic inte längre var en berättelse.
Man var där.
James gjorde inte bara filmen, han omfamnade ämnet.
Filmens framgång gjorde det möjligt-
- att använda helt ny teknik för att undersöka vraket igen.
Tänk att det ännu är kvar.
Min dröm besannas.
Det öppnade dörren till mysterium och obesvarade frågor-
- vilket växte till ett bestående intresse för utredningar-
- av den marina arkeologi som görs vid vrakplatsen.
Även ett intresse för Titanic och påverkan det hade på samhället.
Vraket är det sista överlevande vittnet till katastrofen.
Det har fortfarande nåt att berätta för den som är villig att lyssna-
- till vad vraket har att berätta för oss.
Är ni redo att återvända till Titanic?
Den fjortonde april 1912, klockan 23.40-
-körde RMS Titanic på ett isberg-
- under sin jungfruresa från Southampton till New York City.
Två timmar och fyrtio minuter senare sjönk hon till Atlantens botten.
Av mer än 2 200 passagerare och besättningsmän-
-överlevde bara strax över 700.
Vraket var borta fram till 1985-
- då oceanograf Robert Ballard fann det under ett hemligt uppdrag.
Expeditionen förändrade hur havet utforskas och förändrade mitt liv.
Bob och jag träffades för att se en utställning om Titanic.
Det här är berättelsen jag inte kunde yppa.
Bob Ballard är en framstående oceanograf-
- men han är främst känd för upptäckten av Titanic.
Det är en otrolig historia, då det endast var en täckmantel-
för ett uppdrag för USA:s flotta.
På 1960-talet förlorade USA:s flotta två atomubåtar-
- Thresher och Scorpion, under mystiska omständigheter.
På 1980-talet togs dr Robert Ballard in för att undersöka vrakplatserna-
- och ta reda på om Sovjetunionen hade kommit dit först.
Mitt uppdrag var att ta mig ut till ubåtarna-
-och dokumentera 100 % av vraken.
Ballard hittade de saknade ubåtarna-
- så snabbt att han hade 12 dagar kvar att söka efter Titanic.
Kartläggningen av vraken visade hur Titanic kunde hittas.
När Thresher och Scorpion imploderade-
- föll en stor mängd spillror ner till havsbotten.
Strömmarna drog med sig spillrorna 1,6 km. Det var som en komet.
Istället för att leta efter Titanic letade jag efter dess spillror.
När Carpathia fick nödsignalen var det här nere...
- på väg mot den uppgivna platsen. - De sågs för tidigt.
Så jag tänkte: "Hur ser navigationen ut? Fem sjömil?"
"Vi åker fem sjömil till, den måste ligga norrut."
Så jag korsar området i linjer från öst till väst....
men lägger dem på 0,9 sjömils avstånd.
Sedan kan jag halvera det.
Men du vet redan att delarna är spridda över mer än en sjömil.
- Jag fuskade och sa: "Vi kör 0,9." - Vad smart.
Om jag inte lyckas flätar jag bara samman dem.
Vi körde fram och tillbaka. På den nionde linjen fann vi spillrorna.
Ni visste inte att det var Titanic förrän ni såg pannan.
- Vrakdelar... Bingo! - Någon borde hämta Bob.
Av någon anledning kunde jag inte sova.
Det knackade på dörren klockan två på morgonen-
- och kocken tittade in och sa: "Killarna tror att ni..."
Han hann inte avsluta meningen innan jag var förbi honom.
Jag kom in på kommandobryggan-
- och precis när jag kom in for de över pannan.
- Pannan! Vi har pannan! - Det är pannan! Ja!
Det var inte bara vilket vrak som helst - det var Titanic.
Det var som att göra mål precis när slutsignalen ljuder.
Vår reaktion var fylld av glädje.
Vi hoppade upp och ner och firade.
Sedan sa någon: "Hon sjunker om 20 minuter."
Den oskyldiga kommentaren var förkrossande-
- då vi undrade varför vi firade överhuvudtaget?
Vi blev generade över att vi dansade på någons grav.
Jag sa bara: "Stoppa skeppet, jag vill gå ut."
Vi gick ut i aktern och hade en privat minnesstund. Det var allt.
Alla som dyker till Titanic har sin egen historia.
Jag tror att frågan jag får oftare än någon annan är:
"Hur var det att se vraket för första gången?"
Jag vill alltid berätta historian de vill höra...
vilket är att hon var...
en vacker ståtlig ruin som tog form i mörkret.
- Så var det inte. - Jag minns det.
Det var här vi kom in. Vi landade här och...
- Det är en klippa. - Det är som Kinesiska muren.
Det första jag kände igen var bottenfärgen.
- Ja. - Den var fortfarande rosa.
De borde ha målat hela skeppet.
- Och slagkölen låg i sanden. - Ja, den låg precis här.
Piloten sa: "Vi måste åka."
Han släppte sina vikter och vi började stiga uppåt.
- Men ögonen... - Era lyktor som speglades?
Det var som passagernas ögon.
Det var som att de såg på oss.
- Blev du rädd? - Ja, det var läskigt. Vi steg uppåt.
Det fanns inget sätt att stanna.
Vi såg alla dessa ögon, sen var vi förbi henne. Det var otroligt.
Det var så det såg ut för mig, men vi kom ner här någonstans.
- Vi kom fram mot henne här. - Ja.
Vi hade stött på en lervall på botten.
- Han steg och vi kom förbi här. - Okej.
Vi stannade här.
Det finns inget häftigare än att komma härifrån.
- Det är ju prisbilden. - Det är prisbilden, ja.
Vi fejkade det i filmen och det är-
- den övergående scenen när det övergår till år 1912.
- Vi förs förbi gamla Roses ansikte. - Ja.
Vi kommer till vyn över förstäven...
och sedan kommer vi till 1912.
Vi stiger med kran över den och ser hela skeppet.
Man hittar inga kroppar där.
Man hittar inga skelett. Ben löser upp sig mycket snabbt på det djupet.
Det alla som har utforskat vraket har hittat är skor.
Det tar år för ett skelett att försvinna-
- men skorna, som har behandlats med garvsyra, de äts inte upp.
Så överallt på Titanic ligger skorna.
Det finns en scen när vi filmade...
och vi stötte på ett par damskor...
bredvid ett par flickskor.
- Det här var människor. - Skorna sjönk på deras fötter.
De låg i deras hytt och hyttens rester låg runt omkring dem.
Det låg en handspegel bredvid dem...
och en kam och en hårkam i ben.
Jag kan föreställa mig henne-
- hur hon håller i spegeln medan mamman kammar henne.
En hel berättelse.
Det är den mänskliga delen. Folk rörde de här sakerna.
Det är otäckt att se alla namnen ihop.
Hur många människor?
Just här är det 1 496 personer.
Föreställ dig alla dessa där ute på havet.
Det här är folksamlingen som flöt ute på havet.
Man fastnar så lätt i efterforskningarna-
- att studera vraket och dess nedbrytning och alla fynden-
- att man ibland glömmer bort de mänskliga tragedierna.
Den insikten drabbade mig när jag var vid vraket för första gången.
Det slog mig verkligen.
Jag hade studerat i månader, men det var inte-
- på avstånd. Det var ingen myt, det var riktiga människor.
Alla hade familjer och släkt som säkert är påverkade till denna dag.
Jag är barnbarnsbarn till Isidor och Ida Straus.
Jag känner till dem väl.
Jag ville möta familjerna till offer och överlevande-
- för att höra deras berättelser och hur de uppfattade min skildring.
Paul Kurzman var först ut.
Hans gammelmorfar Isidor Straus-
- var en miljonär och före detta kongressman.
Han och hans fru Ida valde att dö tillsammans på Titanic.
Berättelsen, som du känner till, är att hon steg i en livbåt-
- som andra kvinnor och barn. Hon trodde att Isidor skulle följa med.
Han sa: "Jag sätter mig inte i en livbåt"-
- "förrän jag ser att alla kvinnor och barn ombord har fått en plats."
- Och hon sa... - Nej!
Vi har varit tillsammans i fyrtio år.
Vart du än går, går jag.
Gräla inte med mig, Isidor. Du vet att det inte gör någon nytta.
Vi förblir på fartyget medan det sjunker.
Vi ska dö som vi har levt - tillsammans.
När de hittade Isidors kropp-
- fann de en berlock med initialerna, Isidor Straus.
Här är en bild på deras äldsta son Jesse.
Här är en bild på deras äldsta dotter Sara.
- Din mormor. - Min mormor.
Det var det han höll så kärt.
- Det är min käraste ägodel. - Okej.
Det är starkt, det är det.
När filmen tog slut ville jag inte röra på mig.
Jag vill inte lämna biografen.
Jag blev tagen. Det var noggrannheten...
- som gav filmen autenticitet. - Det var inte bara jag.
När vi hade dykt ner till vraket-
- var alla från produktionsdesigners och kostymörer-
- måna om att leva upp till den nivån.
För 20 år sen ville vi återuppliva Titanic utan kompromisser.
Vi gjorde vårt bästa med vad vi visste då.
Men sedan dess har jag dykt 33 gånger-
- och upptäckt överraskande nya saker om fartyget-
- och löst mysterier som har gäckat utforskare i årtionden.
För filmen "Titanic" grävde vi fram foton-
- studerade ritningar och byggde vårt fartyg nit för nit-
- för att se till att allt var på rätt plats-
-enligt vad vi visste 1996.
I dag, på Reagan Librarys utställning-
- ska vi titta på kulisserna med videor från mina 33 dyk-
-för att se vad som stämde och inte.
Det är passande, jag lovar. Det här är salongen.
STRAUS SVIT
De har byggt upp hela kulissen igen. Jag har inte sett det sedan filmen.
- Är det inte toppen? - Javisst!
Det här var en av de första dagarna.
Kate och Leonardo behövde nästan direkt klä av sig nakna.
Vi blev inspirerade av det här regentskapsmotivet-
- som man visste fanns på Olympic och även på Titanic, i andra hytter-
- så vi placerade det i miljonärssviten, i trerumssviten.
Det var ingen som visste hur det var.
Jag arbetade i det okända.
Det som är galet är att vi gjorde filmen 1996-
- och 2005 kom vi in i Straus svit på B-däck.
Den var likadan.
- Så glad har jag aldrig sett dig. - Jag nördade verkligen iväg.
Säg att det inte är klockan...
- Det ser ut som en klocka. - Säg inte att den står på hyllan.
Titta på träsnideriet.
- Det bara stod där. - Det var surrealistiskt.
Det var som en liten bubbla som var perfekt bevarad.
Om du skrev det i manuset skulle det nästan vara för mycket.
"Visst, klockan stod kvar på hyllan."
Den satt förstås fast, med tanke på sjögången-
- men att möblerna inte slog i den...
Eller slog sönder glaset.
Klockan innehåller en viktig ledtråd.
Klockan innehåller tiden då hytten översvämmades.
Vi vet tiden från kronometern från bryggan.
Om vi kan få tiden från den här klockan och passa ihop dem-
-så har vi hastigheten hon sjönk.
Måste jag dyka igen, alltså?
Den är ganska lerig. Vi måste tvätta den och se urtavlan.
MARCONI RADIORUM
Det stämmer, "CQD". Nödanropet. Det här är vår position.
MARCONI RADIORUM
När vi filmade 1996-
-använde vi informationen vi hade.
Det fanns en ganska risig, dubbelexponerad bild...
- av Titanic. - Det visade det här området.
Det här är inte med på fotot.
- Vi antog att det var där. - Det var så på Olympic.
Det var en bra reproduktion av Olympic-
- men visade sig vara helt fel för Titanic när vi kom ner med ROV:en.
Den här delen var korrekt. Det här var fel.
Det här är i ett annat rum. Det tysta rummet, visst?
Killarna här var hjältar.
Det kom inte med i filmen-
- men radiooperatörerna var dåtidens hackers.
Operatörerna Bride och Phillips handlingar räddade hundratals liv.
De förlorade ström dagen innan katastrofen.
I Marconis manual står det att man då-
- låter bli utrustningen och väntar på en mekaniker i land.
Istället ska man använda sig av nödspolen här.
Den är batteridriven och räckvidden är usel.
Den räcker teoretiskt 60-70 sjömil.
Carpathia var precis utanför den räckvidden...
..när hon började ta emot Titanics nödanrop.
Om de inte hade lagat utrustningen-
-hade de inte kunnat nå Carpathia.
Carpathia räddade fler än 700 människor.
De hade inte räddats om de här grabbarna inte hade brutit reglerna.
DEN STORSLAGNA TRAPPAN
Vill ni gå på en riktig fest?
Det här är trappan som vi byggde enligt ritningarna-
-från den faktiska trappan.
Trappan hade stålfästen. När vi sänkte skeppet lyfte den.
Trä flyter. Den slet sig loss från fästena och flöt.
Den tryckte fast två stuntskådisar.
Tack och lov skadades ingen, men det var rätt läskigt.
När vraket hittades saknades trappan.
Man antog att blötdjur hade ätit upp hela trappan.
Men vi kunde inte förstå varför alla pelare och väggpaneler-
- på D-däcket och så vidare fanns kvar.
Det är avgörande. Det här är massiv ek.
Ek är ett väldigt starkt och hårt träslag.
Och var hade räckena i järn tagit vägen?
Vi for ner med ROV:en och tittade, men hittade inte ens några rester.
Vi hittade inga räcken.
Vi kunde inte hitta rester av trappan-
så vi tänkte: "Den flöt iväg."
Det var ett intressant fall av när konsten imiterar verkligheten.
Om vi inte hade gjort filmen hade vi nog inte fått svaret, tror jag.
När man ser utställningen-
- hemsöks man av reliker från det förflutna.
En däcksstol, ett fickur i guld, en reskappa.
Man känner de förlorade själarna.
Så kändes det även när jag gjorde filmen.
Jim Cameron, det här är Jackie Drexel.
John Jacob och Madeleine Astors barnbarn.
När det gällde paret Astor-
- var han rikast ombord, med sin nya fru-
-och de skulle starta familj.
Jackie har en stark personlighet och jag såg en likhet-
- med den livsgnista jag tror att JJ Astor hade.
Tack för att du kom hit. Din pappa var i...
- Fem månader. - I Madeleine Astors mage då.
Hans lilla fru Madeleine är i min ålder och gravid.
Hon vill dölja det.
Han verkade vara intressant.
Han var fascinerande.
Han hyllades mer för att ha dött som en hjälte-
- snarare än livet han levde, som var otroligt.
Han var verkligen nyfiken.
Vi filmade några scener kring dem som senare klipptes bort.
Fascinerande nog skar han upp sin flytväst-
- för att se korken och lista ut hur den fungerade.
- Madeleine bar den här. - Den är så liten.
Flytvästen höll henne varm och var kanske det som höll henne vid liv.
Min far erbjöds att få den.
Han sa att han inte ens kunde tala om det.
Han kunde inte tänka på det.
Det ändrade hans liv och jag tror att hans mor var traumatiserad.
Vet du möjligen hur min farfar dog-
- och om livbåten min farmor färdades i var nära nog att de kunde se det?
De såg det nog inte.
Han dog när skorstenen kollapsade.
Man tror det, då kroppen är sotig.
Din scen med ansiktena i vattnet gav en otrolig, isande känsla.
En av mina insikter efter att filmen släpptes var-
- att det här inte är uråldrig historia.
För att kunna skildra hur traumatiskt det måste ha varit-
-för de överlevande-
- att ro tillbaka in bland kropparna för att hitta någon levande...
Jag tänkte inte på hur det skulle kännas för de-
-vars familjer hade traumatiserats.
Jag hade inte tänkt på det, men så såg jag det och det drabbade mig.
Filmen skildrade vad vi trodde stämde med hennes sista timmar.
Vi visade hur hon sjönk med fören först och aktern upp i luften-
- innan dess enorma tyngd bröt fartyget itu.
Jag har försökt ta reda på om det stämmer.
Jag har dykt många gånger-
- och bad mariningenjörer om hjälp med att analysera variablerna.
Nu vill jag ta det till nästa nivå-
-genom att göra ett riktigt test-
- av sjunkningen som innefattar all ny information.
Kommer den sjunka som i filmen? Jag vet inte.
Vårt uppdrag är att spegla fysiken och se vad som händer.
Det finns otroligt många teorier där ute.
Vi vill få fram en trolig teori.
Meningen med undersökningen är att få veta om den här lossnar.
Jag har talat om hur fören brutits loss utan bevis.
Det är utom vetenskapen vid det här laget.
Så jag tänkte: "Vi gör sönder en modell."
Jag kan inte säga att det faktiskt skedde-
- men jag vill få in det som en möjlighet.
Då slipper jag göra om filmen.
Vi ska rigga upp den med pyroteknik och sänka det i en bassäng.
Jag kom att tänka på Gene Warren. VI har jobbat på flera projekt ihop.
Vad vore det bästa sättet att staga upp den här när den sjunker?
Han ville att vi skulle göra en undersökning-
- om vad som verkligen hände när Titanic sjönk.
Vatten är vatten, dess dynamik förändras inte.
Vi ska se hur skeppet reagerar och återskapa vad som kan ha hänt.
Jag har längtat efter det.
Att få in allt vi har lärt oss om förlisningen i testet är inte lätt.
- Så hände det nog inte. - Jag visste inte hur svårt det var.
Du lyssnar inte på vad jag säger.
Isberg, rakt föröver.
Jag har undrat varför hon sjönk som hon gjorde i 20 år.
I filmen går hon sönder och aktern faller ner i havet.
Sedan drar fören ner den och aktern står rakt upp.
Sedan bryts fören loss och sjunker-
-och aktern sjunker långsamt ner.
Det är en dramatisk bild och stämde med vad jag visste vid den tiden-
- men jag vill veta exakt vad som hände.
Under åren har vår lilla analysgrupp använt ett flertal olika källor-
- för att försöka lösa gåtan om hur Titanic sjönk.
Vi vet från vraket precis var stålet gick av.
Jims undersökning av fören har finjusterat vår förståelse-
- om vad som pågick när hon översvämmades och sjönk.
Mycket har tryckts akter ut.
Alla B-däckets fönster framåt är trasiga.
I mina ögon innebär det ett starkt längsgående flöde över fartyget.
Vi ser ett fast mönster av effekterna från ett orkanliknande-
- flöde av vatten från fartygets för till dess akter.
Det kan bara förklaras av att det sjönk vertikalt.
En del av kölen, 21 meter-
- två delar av dubbelbotten, hittades långt ute bland spillrorna.
De var bortslitna. Av vad?
De slets av när fören lossnade.
Bit för bit, genom att sätta ihop all information-
-kan vi i princip bakåtutveckla-
- nyckelhändelserna under förlisningen.
Vi tog hjälp av USA:s flotta för att bygga två datorsimulerade modeller.
En visade hur vattnet rörde sig genom fartyget.
Den andra mäter skrovets stress.
Det visade sig att Titanic inte behövde stiga 90 grader ur vattnet.
Modellen räknade ut ungefär 23 grader-
- innan påfrestningen blev stor nog att fartyget gick itu.
När ett fartyg i Titanic storlek sjunker-
- finns det ett obegränsat antal variabler under sjunkningen.
Datorsimulationen stödjer vissa av dem-
-men det finns för många variabler.
Vi måste testa en annan dimension - en fysisk modell.
Hydrodynamiskt sett måste den vara lik det riktiga fartyget.
Det är en enda modell. Detaljerna är inte 100 %-
- men den stämmer vad gäller formen, vilket är huvudsaken för studien.
Den stora delen var att låta modellen flyta och sedan sjunka-
- i enlighet med våra efterforskningar.
Vi vet att det är 21 m.
- Tjugoen meter från... - brytpunkten här.
Modellen ska gå itu-
- så vi satte in en mekanism så att den bröts vid punkten-
- som vår datorsimulering hade indikerat.
- Är det här gångjärnsdelen? - Gångjärnet är där.
Jag menar inte den delen.
Den bryts inte här.
Jim hade gett oss instruktioner.
Han ville bryta fartyget på ett annat ställe.
Jag kallar det bananteorin. När fartyget gick av-
-satt kölen fortfarande fast.
Den här faller hit och sedan slits den loss. Här är gångjärnsdelen.
När den slets loss skapades nästan en tredje del.
Kölen rör sig såhär...
Den lossnar inte nödvändigtvis än.
Det är det vi vill förstå.
Det bevisar konceptet.
Vi kan inte bevisa vad som faktiskt hände.
Vi kan bara bevisa vad som kan ha hänt.
De hydrodynamiska krafterna här-
- var tillräckliga för att bryta aktern och slita loss styrhytten.
Jim kom och tittade på den och han kunde inte se-
- vattenflödet som stod för mycket av skadorna vi har sett på vraket.
Han har bett oss att göra ändringar så att vi kan få bort-
- all kvarvarande flytförmåga i fören.
Vi hade inte interiören som hade saktat ner översvämningen.
Vi använde en kombination av svampar och skum.
Skum för flytbarhet-
- svampar för att sakta ner flödet av vatten när det översvämmas.
Här är det katastrofalt och går snabbt-
- vilket motsvaras med att den här snabbt suger upp vattnet.
I varje omgång finjusterade vi modellen-
- tills den betedde sig på det sätt som vi visste att den måste.
- Har ni sänkt fartyget än? - Vi gör faktiskt bananskalet.
Okej, låt oss se vad vi har.
Den där delen flyter. Den måste vara negativ.
Vi stötte på ett problem. När båten går itu tappar den flytförmåga.
Flytförmågan var i form av skum.
Vi kunde inte få det att försvinna så lätt.
Vi kom på en metod där skummet själv tog sig ut ifrån skrovet-
- för att simulera förlusten av flytförmågan.
Om de försöker anpassa flytcentrum så att brottet uppstår-
- där det alltid har filmats står den för högt upp.
Ja, där hade vi absolut fel.
Då blev det en gruppinsats.
- Jag skulle borra upp här. - Ja.
Här bör vi fylla med svamp.
Han hoppade in som under Roger Corman-dagarna, som vore han 20.
Vi måste nog skära upp dem?
Där stod vi och riggade ihop saker och tejpade och lödde och allt sånt.
Det var inte som 20 år sedan för mig.
Det var som att gå tillbaka till 80-talet.
- Du har gjort det här förut. - Ett antal gånger.
Jag har sprängt en del saker.
Vi började komma fram till hur vi skulle finjustera själva brottet-
-genom att ändra tiden.
Aktern kan falla mer eller mindre. Fören kan vippa mer eller mindre.
Under datorsimuleringen uppstod en punkt då påfrestningen-
- var kraftigare än materialets styrka.
Då bör det ha gått sönder.
Det inträffade när fartyget lutade 23 grader.
Så när vi sänkte skeppet vid 23 grader-
-skedde det som observerats.
Vi uppskattade 23 grader.
Den bröts av vid 25, 26 grader enligt det här enkla testet.
Det säger oss något. Vi närmar oss svaret här.
Det ökade när fartyget gick itu.
Aktern liksom stack upp och man kunde se brottet.
Fören vippade ner, lossnade och sjönk vertikalt.
Vi är ganska övertygade om att det var mellan-
- kanske 20-30 graders lutning när det gick itu.
- Okej, då kör vi. - Vi kör, sätt igång.
Okej, den lutar utan hinder.
Den går sönder precis vid ytan.
- Den sticker upp lite. - Härligt.
Den vippar och drar upp aktern vertikalt.
Det är bananmodellen. Kolla här!
Touchdown!
Vi såg några scenarier som överensstämde med hur det filmades.
Aktern sjunker vertikalt-
- och Jack och Rose får en stund uppe på aktern.
När aktern reste sig vertikalt vred den sig nästan 90 grader.
Precis vad folk såg.
Människor beskriver det som ett torn, eller som ett finger mot skyn-
-och det såg vi här.
Ja! Vertikal akter! Ja!
Vi gjorde inte hundra tester med en precisionsmodell-
- men det visar i alla fall vad som är möjligt.
Vi ser att det finns ett spann.
Man kan göra det så att aktern faller-
-men då sjunker det inte vertikalt.
Aktern kan sjunka vertikalt-
- och aktern kan falla med ett plask, men båda två kan inte ske.
Filmen har fel på en av de punkterna.
Jag tror att den har fel om att aktern faller ner-
- med tanke på vad vi ser vid fören på vraket.
Det är fem eller sex fall av hydrodynamisk påverkan.
Det har en förklaring.
Den vippade ner och for iväg som en bomb och sjönk rakt ner.
Vi kan inkludera möjligheten att aktern sjönk vertikalt.
Vi kan nog utesluta att den både föll bakåt och sedan stod vertikalt.
Filmen hade rätt till hälften.
Varje sak vi testar och varje steg vi tar-
- för oss närmare vad som faktiskt hände.
Okej, vi gör det igen. Det var perfekt. Vi gör det igen.
Jag fascineras av ingenjörskonsten, själva hårdvaran, vetenskapen-
-och idéerna gör mig upphetsad.
Man måste ta sig själv i nackskinnet-
- och påminna sig själv om att det var en riktig tragedi-
- som påverkar människor än i dag, på ett sådant kraftfullt sätt.
Ibland glömmer man det i stunden, men jag glömmer det aldrig länge.
Vår modell sjönk på bara sekunder-
- men i verkligheten hade passagerare och besättningsmän 1,5 timme på sig.
Fler än två tredjedelar klarade sig inte.
Vilket för på tal en annan kontrovers. Kunde fler ha räddats?
Mr Andrews, förlåt mig...
Jag räknade lite snabbt-
- och med antalet livbåtar gånger fartygets kapacitet...
Förlåt mig, men de verkar inte räcka för alla ombord.
Ungefär hälften, faktiskt.
Titanic hade 20 livbåtar, men lyckades bara sjösätta 18 stycken.
Vi har alla fått höra att fler livbåtar hade räddat fler liv.
Hade det gjort skillnad?
Kunde man ha sjösatt fler båtar under den korta tiden?
Jag har undrat över det länge och vi har aldrig testat det förut.
Vi har tagit en livbåt som blev kvar från filmen-
- med en dävert som är fäst på en plattform-
- som är hög nog för att spegla höjden på promenaddäcket.
Vi har en besättning som fyller och sänker livbåten-
-för att se hur lång tid det tog.
Vi gissar att det tar två minuter att dra undan segelduken.
Dra undan skyddet!
Så vi ställde våra klockor på två minuter.
Repen är på plats. Ni vet vad ni ska göra för att få ner dem på däck?
- Gör det här, så vi flyttar oss. - Vi kan ställa den där.
Ställ den där den hade stått om ni var ombord.
Om vi står i vägen, flytta oss. Vi är nyfikna passagerare.
Ni får skrika på oss.
Artigt, förstås. Vi är ju rika passagerare-
-från Titanics första klass.
När vi säger till, gör båten redo och säg till när den är klar, okej?
Dra linorna till däck!
Klockan går.
Ta bort båtskrået!
Svinga ut båten!
Man kan se hur låg växel den har.
Det krävs många vevningar för att få däverten att flytta sig alls.
Fortsätt att veva!
Man märker också befallningarna från styrmannen som koordinerar sidorna.
I början, med all ånga som pyser, skulle det vara svårt att höra.
Någon måste ropa fram och tillbaka eller se den andra arbeta-
- och imitera, då de inte kunde höra.
Okej, bra.
Sänk båten.
När tas passagerarna ombord?
- De sänker den till båtdäckets kant. - Då kliver man bara i.
Man vill undvika att de måste kliva över den.
Håll still! Säkra båten!
- Okej. Stanna den! - Stanna klockan.
Åtta minuter och 30 sekunder. Vi får uppskatta ombordstigningen.
Man vet inte hur mycket tid man har. De övade inte på det.
Vi sätter en baslinje. Vi undersöker hur lång tid varje del tar.
Man har nog att göra med en tid som varierade.
I början gick det långsammare, då folk tvekade-
- men snabbare när folk blev desperata.
- Vi säger tio minuter. - Okej.
Då kommer vi upp till 18,5 minuter.
Nu sänker vi den en däck-nivå.
- Okej, klockan går. - Redo? Okej, sänk den.
Den rör sig ryckigt ner.
Den är så ryckig fast den är tom.
Det hade varit tre gånger värre när den var fullastad.
- Okej, dra! - Okej.
Klockan stannar.
- Vad var tiden? - Knappt två minuter.
Okej, tre meter på två minuter.
Det är 15 meter kvar. Vi får lägga till 10 minuter.
Det är 30 minuter och 30 sekunder.
De arbetade samtidigt.
De lastade passagerare medan de vevade fram nästa båt.
Vi kan klämma ihop tiden något.
När man börjar lägga ihop tog det nog två timmar.
Från ordern att sjösätta livbåtarna hade man 1,5 timme på sig.
Oavsett hur de gjorde hade de precis nog med tid att sjösätta dem.
Inte tillräckligt.
Sanningen är att de sista båtarna sköljdes bort. De hade inte tid.
Det är otroligt att de hann sjösätta de båtar som de gjorde.
Än svårare var att under det sista skedet av Titanics förlisning-
-sjösattes livbåtar ovanpå varandra.
För att undvika att krossas skar män av dävertrepen med fickknivar.
Jag ville se hur svårt det var.
Okej, vi höjer ena änden av båten.
Ungefär 2,5 centimeter ur skrået, sen vill de skära av repet.
Jag tänkte mig snarare en meter.
Vi höjer den en meter, grabbar!
Okej, vem vill sköta det hela?
- Jag gör det gärna. - I båten?
Vad som än händer, Jim, så får vi det på film.
- Då kör vi. Klockan är igång. - Okej.
Är det här verkligen en riktig kniv?
Det hade varit en vass kniv.
- Vi vet att en sådan kniv användes. - Jag litar på din expertis.
Jag hade nog skurit snabbare om mitt liv hängde på det.
- Det ser lovande ut. - Vi börjar närma oss.
Kan ni tänka er femtio personer som skriker?
- Vattnet stiger. - En båt kommer ovanifrån.
- Om en sekund blir det dramatiskt. - Jag hör det.
Det där var lovande.
- Härligt. Då är vi loss. - Ja.
- Vad tog det? - 1,40.
Om det gällde livet kanske jag hade varit 30 sekunder snabbare.
Man får sig en åktur.
Om man hade fler livbåtar-
- vore de i vägen och kunde ha kostat hundratals liv.
Vid Cherbourg steg en kvinna ombord som hette Margaret Brown-
-men vi kallade henne Molly.
Hon skulle bli känd som "osänkbara Molly Brown".
Jag tänkte inte vänta hela dagen.
Ta den, om du klarar av det.
Margaret Brown var en av Titanics mest kända överlevare.
Hennes värme och styrka blev en del av hennes myt efteråt.
Margaret Brown, Molly Brown som världen känner henne-
-hade en stor personlighet.
Jag hade velat träffa henne.
Det verkar som att du har fått ärva hennes livfullhet.
Det var snällt av dig.
Hon hade känslomässig intelligens nog för att läsa av situationer.
Jag gillar verkligen det.
Att hon var i båt sex med killen som stod vid rodret när de krockade-
- mannen som stod i mastkorgen och borde ha sett isberget-
- och rorsman Hichens som vägrade ro tillbaka. De hamnade i bråk.
Det får plats fler!
Här blir det en färre-
-om ni inte håller truten!
Jag skulle vilja säga att min gammelfarmors historia-
-börjar där din film slutade.
Senare under natten...
- tog hon faktiskt över båten. - Jaså?
Hon använde samma hot som Hichens använde mot henne-
- nämligen att: "Om ni inte gör vad vi anser behöver göras"-
- "kastas ni överbord."
Ni förstår inte.
Om vi åker tillbaka kommer de att sänka båten.
Sluta, ni skrämmer mig.
De berättade att han hade sagt, medan han levde:
"Mrs Brown kunde ha tagit vilken båt som helst den kvällen."
"Varför måste hon gå ombord på just min?"
Hon konfronterade honom. Han stod vid rodret vid kollisionen.
Nu har jag lärt mig lite mer om min släkting-
- men finns det något som du hade velat ändra på-
- när det har gått så lång tid eller utifrån reaktionerna...?
Det är intressant. Genom att möta människor som du själv-
- vars familj var inblandad i händelsen-
- har jag fått insikt i något jag inte insåg när jag gjorde filmen.
Jag var inte känslig nog för hur familjerna kände-
- tror jag och hur mycket berättelsen betydde för ättlingarna.
När det gällde styrman William McMaster Murdoch-
- tog jag mig friheten att skildra hur han-
- skjuter någon och skjuter sig själv.
Han är en karaktär med namn, men vi vet inte om han gjorde det.
Historieberättaren i mig börjar lägga ihop ett och ett.
"Han var i tjänst, han bar bördan." Det gjorde honom intressant-
- men jag tänkte som manusförfattare, inte som historiker.
Jag var inte respektfull nog över det faktum att hans ättlingar-
- kunde ta illa upp, vilket de gjorde.
Jag känner att jag borde ha gjort honom-
-till en mer allmän karaktär-
- så det kunde ha varit vem som helst av personerna som var där just då.
- Vad var det där, mr Murdoch? - Ett isberg, sir.
När vi åkte ut på expeditioner väntade vi till 23.40 på kvällen-
- vilket var tidpunkten då fartyget träffade isberget, precis där-
- och vi gick ut till fartygets för-
- och vi höjde en skål till minne av passagerarna och besättningen-
-på RMS Titanic.
Jag skulle därför vilja utbringa en skål för er-
- ättlingarna och representanterna för historien-
- och tacka er för att ni delade med er.
För era förfäder.
De här människorna har vuxit upp med Titanic.
Det hänger alltid över dem och betyder något för dem.
Det har definierat dem-
- för en global gemenskap av Titanicentusiaster och historiker.
De här människorna för vidare deras släkters kunskap.
Att låta det räknas!
Jim Camerons Titanic överträffade allas förväntningar.
Vi visste att den skulle bli storslagen.
Vilken plats för en romans.
Det fantastiska vraket som har fascinerat människor i årtionden-
- presenteras så livfullt och noggrant.
Att ro tillbaka innebär en risk att dras ner i det iskalla vattnet.
Det är ett val mellan era liv och deras liv.
James Cameron väckte Titanic till liv-
- så som jag har försökt med mina målningar-
-och det är ovärderligt.
Jag kände den gamla damen i sin grav, så kände jag Titanic.
Jim visade mig en vacker ung kvinna.
Sjömän ser båtar som kvinnor.
Han visade mig ett vackert fartyg. Jag älskar det.
Filmen använde Titanic som bakgrund för en tonårsromans.
Det var ingen historisk skildring-
- men det skapade en passion hos Jim för att följa upp filmen-
-med expeditioner till vraket.
Till följd av det intresset som överskrider en långfilm-
- har vi gjort upptäckter och lärt oss saker-
- som faktiskt har förändrat historien och vad vi vet om Titanic.
Titanic fascinerade mig verkligen, själva historien och arkeologin.
Jag ville bara veta mer.
Vad hände egentligen under stunden när hon gick itu och sjönk?
Vi vet inte precis vad som hände-
- men vi vet vad som möjligen kan ha hänt.
Titanic var inte bara en berättelse. Det här drabbade verkliga människor.
Vi måste visa vördnad för de som omkom och deras familjer.
Det är viktigt för filmskapare att förstå det ansvaret-
-och se till att det blir rätt.
Översättning: Sanna Arvidsson