- I tidigare avsnitt: - Innan pappa dog skrev han brev.
En del symboler i breven matchar symbolerna på glaset.
- Säger namnet Caulfield dig nåt? - Det är ett fängelse 16 mil norrut.
Det har varit nedlagt i många år.
Det finns en fjärde utomjording. Din syster kan vara helt oskyldig.
Tänk om den fjärde kan...?
Ta sig in i folks hjärnor och få dem att begå mord?
- Det är han, Max. Det är Noah. - Nu åker vi hem.
Visst suger det att vara maktlös?
Vi var hoppfulla, en gång i tiden.
Vi lämnade en krigshärjad, öde planet på jakt efter ett bättre hem.
Vi var flyktingar. Tillsammans.
Men skeppet blev kapat och nedstyrt i marken av en fripassagerare.
Vi kraschlandade på främmande mark och bytte en sorts våld mot en annan.
Jag lyssnade, hela natten, när människorna slaktade våra kamrater.
Våra familjer.
Vad är det ni kallar dem? "Kapslar"? Min var inte byggd som er.
Jag reste med bönderna. Min kapsel var skör.
Den sprack i landningen. Den var inte byggd för att hålla.
Men den var mitt enda alternativ.
Jag ville bara ha lugn och ro, och få tyst på skriken.
Jag måste kissa.
Isobel har varit ovanligt irriterande på sistone.
Den spruckna kapseln höll mig vid liv, nätt och jämnt.
Jag förvandlades till en förruttnad, söndertrasad version av mig själv.
Ingen räddade mig innan du kom, Isobel.
Både du och jag var ensamma den kvällen.
Men sen var vi inte det mer.
Det här är inte sunt, Iz.
Grotthänget eller att min man utnyttjade min kropp för att mörda?
Jag försöker bearbeta allt.
Komma underfund med hur jag aldrig kunde ana vad han var.
Han har det skönt där inne.
Vi borde släpa ut Noah och tortera honom tills han ger oss information.
Då dör han.
Liz serum pulserar genom hans ådror. Det dödar honom här ute.
Och? Liz kan koka ihop mer motgift.
Låt honom leva, så kan jag plåga honom.
Vi behöver inte göra nånting nu. Det har gått tre dagar.
Koncentrera dig på att läka. Du känner när du är redo.
Det kan vara i morgon eller om tio år. Varken han eller vi ska nånstans.
Hela våra liv har vi undrat varifrån vi kom -
- och vad vi gör här. Tänk om det fanns nån vi kunde fråga, Max?
Sluta nu!
Vi ska bestämma oss för nästa steg tillsammans, men inte i dag.
- Snälla. - Okej. Vi pratar om det i morgon.
Bord fems Neptunustoast har inga kraterkroketter, Nico.
Är antennerna tillbaka?
Det var den sista pusselbiten i min angiogenesforskning.
Du är grym. Du får en ny tjänst när som helst.
Mer rymdsylt här, gumman.
- Jag har tre examina. - Och raketröra på kragen.
- Ett nytt handavtryck från Evans? - Nej, vi har inte träffats.
Han är med sin familj. Avtrycket är från Noah.
Hur kan Roswells hedersprick vara mördaren?
Noah sitter i utomjordingsfängelse, förmodligen för evigt.
Rättvisa har skipats och jag har fått svar, så jag är nöjd.
Ja, du verkar ha gått vidare.
- Jag jobbar på det här med avslut. - Ja, jag med.
Jag har lite privata grejer att ta hand om i dag -
- men i helgen tänkte jag besöka pappas grav och hälsa på Rosa också.
- Vill du följa med? - Ja, gärna. Tack.
- Rosa tyckte om dig. - Nej, det gjorde hon inte.
Hola, yo quiero lite jävla service!
Är det inte lite tidigt?
Inte efter min morgon.
Jag behöver din hjälp.
Jag berättade ju lite om pappa och Project Shepherd.
Det hemliga projektet för att jaga utomjordingar.
Konstigt att han aldrig bjöd hem mig på söndagsmiddag.
De skulle egentligen hemlighålla UFO: t och all relaterad aktivitet.
Men visst, det fanns nog ett mer ondskefullt syfte också.
- Jag lyssnar. - Det finns en anstalt - Caulfield.
Den stängde på 70-talet, men en del av värmestrålningen -
- överensstämmer inte med mänsklig kroppstemperatur.
- Utomjordingar? - Kanske.
Det vet vi inte förrän vi har sett det själva. Men kanske.
Du är varmblodig, Guerin.
Det är omöjligt. Det är omöjligt att fler utomjordingar överlevde.
Det skulle vi ha vetat.
Då kan det väl inte skada med en liten utflykt? Det finns en hake.
Vem vill köra?
När du låg där inne bodde jag i princip här nere.
- Jag pratade och läste för dig. - Jag hörde inget av det, Max.
Tiden står still där.
Han förtjänar inte att höra din röst igen.
Det handlar inte om att han ska höra. Det kan kännas skönt att få ur sig.
Jag väntar i bilen.
Jag vill köra hem dig innan ovädret drar in, men du får lite tid.
Pangkakor och planetpotatis.
Max!
Hur är det möjligt?
- Nej! - Tvingar han dig att göra det här?
Han har Liz serum i sig. Han kan inte styra mig.
Gör det inte. Vi behöver svar.
Du kom precis i tid. Noah skulle just börja prata.
- Nu, ditt värdelösa... - Max.
Vi är inte fiender.
Vi var hoppfulla, en gång i tiden.
Vi lämnade en krigshärjad, öde planet på jakt efter ett bättre hem.
Vi var flyktingar. Tillsammans.
Både du och jag var ensamma den kvällen. Sen var vi inte det mer.
Det hade varit tyst så länge, men sen hörde jag nåt vackert.
Michael ville tälta på platsen där UFO: t kraschade.
- Lurade du där? - Jag lurade inte.
Jag kröp in i kapseln 1947 för att få lite vila innan jag blev hämtad.
Men den hade gått sönder i kraschen. Jag kunde inte ta mig ut.
Jag gick inte in i vila. Jag var medveten om varje vidrigt ögonblick.
Paralyserad. Jag blev svag.
Jag tynade bort. Jag väntade på nåt som aldrig kom.
Isobels översinnliga skrik var det ljuvaste jag nånsin hade hört.
Utan er hade jag aldrig fått höra hennes röst.
Hon var bara 14.
- Max sa att du fick en blackout. - Det var så han tog sig in.
Du kröp in genom en spricka i mitt psyke.
Ja, och där stannade jag.
Varje gång du blev påmind om traumat lämnade du din kropp.
Så att jag kunde låna den.
Jag måste få lite luft.
- Kan du titta till henne? - Han är svag.
Gör vi inget överlever han nog inte dagen.
Vill du det?
Var försiktig.
På militärens satellitbilder syns ingen värmestrålning alls härifrån.
De använder väldigt avancerad kamouflageteknik.
- Hur kom du runt den? - Jag är mer avancerad.
Men ovädret som är på väg stör radarn nu.
De har nåt här som de vill dölja. Nåt pappa ville att jag skulle veta -
- annars hade han inte smugit in "Caulfield" i breven före mordet.
Det där vet vi inte. Man kan inte ge nån en hjärntumör.
Vänta. Vad är det där för värmestrålning?
Det är bara jag.
Vad ska vi med honom till?
Känner du dig krasslig? Har du fått selektiv minnesförlust -
- och glömt vilket svin han var?
High school är tio år åt vänster.
Nu fokuserar vi på konspirationen till höger.
Nåt är fel där inne.
Isobel var väl den synska och du var väl jedin?
- Jedier är synska. - Jag har inte sett "Star Trek".
- Herregud. - Jag är inte synsk.
Men jag fångar upp Max och Iz ibland.
När nån lider känner de andra smärta.
- Gör du det nu? - Nej.
Det låter som skrik... långt bort.
Vill du verkligen göra det här?
Fan också.
Vi börjar om. Varifrån kommer vi?
Vet du inte det? Du har ju en karta tatuerad på axeln.
Är det en karta? Vad betyder den? Hur tolkar man den?
Förresten... Nu när jag tänker efter har jag inget emot smärtan.
Den påminner mig om att jag lever.
Om jag ändå ska dö vill jag göra det medan du svävar i ovisshet.
Det är inte lång tid kvar nu.
Du får komma snart om du vill ställa dina frågor.
Michael svarar inte.
- Det är säkert bra med honom. - Jadå.
Skurken dör en långsam död på min brors soffa.
Du får sörja.
Du får sakna personen som du älskade.
Vilken av dina stora besvikelser ska jag relatera till nu, Liz?
Din mamma som inte fanns där och skar kanterna av dina mackor?
Eller Rosa som inte hade full koll när hon var 19?
Jag ska inte låtsas veta vad du går igenom.
Du har blivit utnyttjad på ett helt ofattbart sätt.
Det spelar ingen roll vad Michael vill ha av honom -
- eller hur arg Max är. Vad behöver du?
Jag har aldrig mist nån jag älskar.
Fanns det nåt som fick dig att må bättre när Rosa hade dött?
Sanningen hjälpte.
Jag kan känna dem. Kom, den här vägen.
- Varför kommer du inte igenom den? - Jag vet inte.
Det kommer nån.
Jag löser det. Gå mot ingången.
- Nej. - Nu!
Rör dig inte.
- Det trodde jag inte om dig. - Länge sen, Flint.
Kul att se dig.
Vad gör du här, Alex?
Pappa skickade hit mig för att stärka den digitala säkerheten.
- Du gör väl kontorsarbete i Roswell? - Och du är i München?
Du är ju stark i kropp och sinne.
Varför kurar du nere i den här hålan?
Det är ingen håla. Du anar inte vilka framsteg vi har gjort här.
SR-71, nanoteknik...
Ända sen...
UFO-kraschen 1947? Pappa har som sagt berättat familjehemligheten.
Du är inte forskare. Du ingår i ett specialförband.
- Vad gör du här? - Pappa invigde mig för fem år sen.
Jag skulle bygga en mur mot rymdinvasionen.
Det där är ingen mur. Det ser ut som ett termobariskt vapen.
- Det är precisionsstyrt. - Vad gulligt.
Det kommer att bli ofarligt för människor -
- och döda utomjordingar med hjälp av deras DNA.
- Biologiska stridsmedel är förbjudna. - FN: s lagar gäller till ozonlagret.
Lagarna om folkmord?
Folkmord är utomjordingarnas mål för oss när de invaderar.
De är skapade för att mörda. Invasionen är på väg.
Vi kan vara redo eller inte.
Du tror lika mycket på det här som farsan.
Pappa skickade dig inte, eller hur?
Nej, det skulle han aldrig göra.
- Jag vill vara ensam med honom. - Nej.
- Max. - Nej.
Det var ingen fråga.
Äntligen. Tack.
- Du måste lyssna, min älskling. - Använd inte det ordet.
- Jag måste stoppa det här. - Han kan inte skada henne fysiskt.
Det här är hennes enda sätt att få kontroll.
Hon behöver det just nu.
Tack för omtanken, men du känner inte Isobel som jag.
Och du vet inte hur det är att mista nån.
Hon delade sitt liv med honom.
Hon kände sig älskad. Hon hade en partner.
Nu har alla lögner stulit det av henne.
Känner du med mannen som förnedrade Isobel och mördade Rosa?
Nej! Noah är en sociopat som mördade min syster och ville äga henne.
Jag hatar honom.
- Men han... - Säg det inte.
Han lämnade ett avtryck på mig när han försökte döda mig.
Jag måste få veta varför.
Jag levde knappt fysiskt, men mina tankar var klara.
Därför var åren så plågsamma.
Sen fick jag chansen att se vår nya värld genom dina ögon.
Dina vackra ögon.
Du utnyttjade mig som en docka för att jaga en förvirrad tonårstjej.
Rosa... var inget jaktbyte.
Säg det till gravstenen på kyrkogården, Noah.
- Hon var opålitlig. - Ge inte henne skulden.
Det var ditt fel.
Du släppte din oskyldiga fasad när hon såg din sanning.
Hon var för smart för att älska dig.
Och hon fick dö för det. Men jag trodde på dina lögner.
Vilken tur jag har.
Jag trodde att du skulle bli upprörd.
- Upprörd? Han har märkt dig! - Jag känner honom nu.
Jag känner hans rädsla. Han är rädd för att dö.
Mitt serum håller på att döda en varelse som kan känna rädsla.
Jag har inte sovit på flera dygn. Jag har gjort mer motgift.
Inte för att jag vill att han ska leva...
...utan för att jag inte vill bli en mördare.
- Vad är det som händer? - Din kropp faller sönder.
- Hjärnan också. - Du vill inte se mig dö.
Jag kan tala om var motgiftet finns. Du kan hämta det.
Vi kan ha det som förut.
Som när vi båda låtsades vara människor?
Ja!
Vi var bra på det. Vi kan göra det igen.
Vi kan låtsas som om inget har hänt.
- Hördu... Är allt som det ska? - Nej.
- Jag vill inte göra det här ensam. - Okej.
Följer vi bara utomjordingsradarn?
- Du får gärna lämna mig i fred. - Hördu.
Din farkost kraschade in i min familj 1947.
Min pappa är död och svaret finns här inne. Du är inte den ende som letar.
Alex och jag dechiffrerade pappas brev. Titta - det här återkommer.
7A-N38.
Alex "och du", va?
Då så. Efter dig.
Vad gör du här, Alex?
Knyter ihop lösa trådar inför mitt goda avsked.
- Är det inte trist att vara utstött? - Är det inte trist att bara lyda?
Det var tufft för dig att växa upp med pappa.
- Jag försökte skydda dig, men... - Lägg av.
Jag ska inte skvallra för honom.
Du fattar inte. Du borde ha hållit dig borta.
Jag är ledsen, men du kommer inte härifrån.
Herre...
Han är utomjording.
Alla är det.
Jag känner dem.
De är arga, förvirrade, rädda.
Om de är överlevare från kraschen har de suttit fängslade i 71 år.
Käften, Valenti!
De är mitt folk!
Deras kroppar är täckta av blåmärken, ärr och nålmärken.
Det antisociala beteendet tyder på långvarigt trauma...
70 års tortyr.
- Vi måste få ut dem. - Vart ska vi ta dem?
De är förvildade.
Pappa ville att jag skulle hitta patient N38. Det står i breven.
Du... Guerin.
Jag... Jag känner henne.
Jag känner henne.
Är du säker?
Det kommer nån. Fort, fort!
- Vem är du? - Ny labbtekniker.
- Jag ska ta prover på patient N38. - Det kan inte stämma.
All kontakt med patient N38 är strikt förbjuden sen 1962.
Ursäkta. Jag måste ha blandat ihop det.
- Han ser ofarlig ut. - Skenet kan bedra.
Förr skickade man in råttor. Kaniner.
- Alla dog. - Vad gjorde han?
- Åt han upp dem? - Nej.
Allt han rör vid dör av aggressiv, snabbt spridande cancer.
Han kan ge en tegelvägg cancer.
- Har nån människa varit där inne? - En gång.
Jag trodde inte att det här hemska triangeldramat var oundvikligt.
Jag kan göra din plågsamma död ännu plågsammare.
Du vill gärna döda mig, va?
Du suktar efter det. Kom igen, Maximo. Du kan inte ljuga här.
Vad pratar han om, Max?
Du undrar nog varför jag slutade låna din kropp när Rosa var död.
Hur jag äntligen tog mig ur kapseln.
Jag ville inte döda Rosa, men det finns en grym ironi:
Att döda henne och kanalisera hennes utsökta livskraft gav mig styrka.
Min kropp förändrades och sinnet skärptes.
Att döda gör oss starkare. Visst, Max?
Förstörelse får oss att må bättre. Åtminstone fysiskt.
Det var därför du fortsatte. Du mördar för att det gör dig stark.
Därför är dina krafter starkare än våra.
Nej, det handlar bara om övning.
Du skulle kunna bli stark om du inte vore så rädd för dig själv.
Jag dödar för att hålla kroppen vid liv.
Efter alla år i en sprucken kapsel vill den lösas upp. Jag hindrar den.
- Du är en parasit. - Och du är en avvikelse.
När du läker folk dör du nästan. För det är onaturligt. Nästan sjukt.
Men visst kände du dig som en naturkraft -
- när du hade dödat äcklet i öknen den där kvällen?
Du kände dig som en gud.
Du fick smaka på den känslan igen när du slog ut strömmen i stan.
Förstörelse är kaos -
- entropi, energi, kraft och seger.
Du gömmer dig här för att du har nåt att dölja.
Det är pappas strategi: att utpressa folk till lydnad.
Manipulera dem och utnyttja dem. Skyll inte på order.
Vad är hans hållhake på dig?
- Alex? - Tog du med Kyle Valenti?
Nu förstår jag. Det här stället är en mardröm.
Ett Guantánamo för oskyldiga. Våra fäder har möjliggjort det.
- De torterar utomjordingar. - Berättade de om patient N38?
Finns det en utomjording som kan ge folk cancer?
Alla är mördare. Det gör dem starkare.
- Vår forskning bevisar det. - Deltog min pappa i den forskningen?
Höll han utomjordingar inlåsta? Svälte dem? Dissekerade dem?
Då förtjänade han det.
Varför dödade du inte mig, då? Varför stal du inte min livskraft?
- Var den inte tillräckligt "utsökt"? - Jag behöver dig, Isobel.
- Det gör jag än. - Ljug inte.
Han kan inte ljuga här.
- Varför behöver du henne? - Jag behöver er allihop.
- För ett utbyte. - Av vadå?
Varför tillhörde vi överklassen men inte du? Varför blev vi skyddade?
Om ni vill veta sanningen får ni ge mig motgiftet.
Då berättar jag allt ni vill veta. Varifrån vi kom och varför.
Vilka ni egentligen är.
- Vi är inte dumma i huvudet. - Han kan inte ljuga här.
Han menar det.
Han vill byta motgiftet mot svar.
- Då återfår han krafterna. - Jag vill inte ha fler svar.
Sanningen hjälpte inte mig.
Jag vill bara hem.
Ring när han är död.
Jag skjutsar hem henne.
Ge mig motgiftet, Liz.
Om det är jag som har botemedlet och låter bli att använda det -
- är det jag som är mördaren. Inte du.
- Jag tänker inte lämpa över det... - Det rör mig inte i ryggen.
Kom igen.
Jag känner dig! Varför känner jag dig?
Jag testar det gamla hederliga sättet.
Vad fan?
Isoleringen är bruten. Om tio minuter sprängs hela byggnaden.
Det är dags att gå!
Initierar karantänsrutiner. Ni har tio minuter på er att utrymma.
Plocka på dig allt du kan.
Hårddiskar, vad som helst. Men ta dig ut.
Okej. Michael är vid cellerna.
Gå ut i korridoren till vänster, så ser du trappan. 7A.
Tack för att du kom med grejerna.
Extra handbojor är överdrivet, men ändå.
Ja. Visst.
"Ja, visst"?
Inga olämpliga gliringar om att sno polisutrustning för privat bruk?
- Vem är du och var är min partner? - Du har en seriemördare på rummet.
Det här är varken ordning eller rättvisa.
Du ska inte göra det här ensam.
Jag skulle gärna överlämna honom -
- men jag kan bli avslöjad. Kan han ens anhållas?
Det måste finnas ett bättre sätt.
Det är för sent nu.
Jobbar du inte? Varför är du civilklädd?
Jag har blivit avskedad.
I bråket efter invigningen avfyrade jag mitt tjänstevapen.
Stan är liten. Folk hör pistolskott.
Jag kunde inte direkt säga till Valenti att jag räddade dig -
- från en utomjording som hade tagit över din systers kropp, så...
- Vi får hitta på en ursäkt. - Jag gjorde det.
Jag sa att jag hade druckit lite för mycket och ville visa mig tuff.
Det hade ju varit typiskt mig.
Nej. Nej. Det är jag som ska straffas för det här. Varför tog du smällen?
Det vet du.
- Förlåt att jag lurade dig. - Det gjorde du inte.
Du var tydlig.
Min syster har förflyttats till Ohio.
Jag vill vara närmare henne, så...
Jag lämnar Roswell.
Det här är det sista jag gör för dig. Det måste det bli.
Uppfattat.
Du har varit en bra partner, Evans.
Du har varit en bra vän, Cam.
Guerin!
- Vi måste härifrån! - Jag måste in där!
Larmet är inget förslag!
- Inget kommer att överleva. - De är min familj, Alex!
Initierar karantänsrutiner. Ni har två minuter på er att utrymma.
Okej, kanske det! Men du är min!
Va? Nej.
- Du måste härifrån, Alex. - Jag vänder inte bort blicken.
Nej!
Gå! Gå! Jag älskar inte dig! Jag menar det!
Vi har klamrat oss fast...
...men det har inte lett nånvart. Släpp taget.
Du är usel på att ljuga.
Initierar karantänsrutiner. Ni har en minut på er att utrymma.
- Hon är min... Hon är min... - Din mamma?
Sa hon nåt?
Hon sa... Hon sa att hon älskar mig.
Sen sa hon "fly".
Ducka!
Tjena, Maximo. Ska vi ta en bira?
Du hade rätt förut.
Jag sa till Isobel att hon fick bestämma vad vi skulle göra med dig.
Att jag skulle stötta henne.
Men jag vill att du ska dö.
Och jag vill döda dig själv.
På grund av utnyttjandet, morden eller märket jag lämnade på din tjej?
Det var värst, va?
Alla dina böcker, berättelserna du skriver...
Människor söker efter mening, men de har ingen.
Vi har ett syfte, du och jag.
Om du låter mig dö -
- får du leva resten av livet på den här idiotiska planeten i ovisshet.
Jag har klarat mig så här långt.
Jag vill nog hellre vara en vanlig kille från Roswell.
Tänk om det ligger nån sanning i det? Att utomjordingarna är mördare?
- Michael är god. - De goda kanske är undantagen?
Deras krafter är inte välvilliga.
Du såg just staten spränga en hel byggnad full med gamla individer.
Din hjärna vill rättfärdiga slakten så att ditt land får rätt.
Du vill tro att vi är trygga. Att godheten har segrat.
Det är krigets kallaste sanning. Man kanske bara följer order.
Men plötsligt står allt i lågor och folk skriker...
...och man ser sig omkring och inser att ondskan är man själv.
Några sista ord? Vissa vill göra bot innan de dör.
"Göra bot"? Inför vem då?
Gud?
Dig, Maximo?
Nej. Låt mig inte dö ensam, Max.
Berätta varifrån vi kommer, då.
Vad gör vi här?
Du ska dö så som du påbörjade ditt liv på jorden.
Svag, desperat och helt ensam.
Hej. Vi har försökt ringa hela dagen.
- Du ser förjävlig ut. Hur är det? - Var är Noah?
Han var inte i kapseln.
Noah sitter där inne. Han dör när som helst.
Hördu! Prata med mig. Vad är det som har hänt?
Jag vill inte prata med dig. Jag vill prata med honom.
- Han måste få motgiftet. - Aldrig.
Noahs berättelse slutar här och nu.
Jag vägrar låta ännu en av oss dö.
Inte förrän jag har fått svar.
Inte förrän jag vet sanningen.
Ska det verkligen bli så här, Max?
Det beror på vad du gör härnäst.
Text: Hanna Måhl Åsberg www.sdimedia.com