Når jeg var barn, gikk vi til en bukt som ble kalt Hope Gap.
Når det var lavvann, ble det dannet små dammer.
Og i dammene fantes det bittesmå sjødyr.
Mor satt på steinene og ventet på meg mens jeg utforsket alt.
Jeg lurte aldri på hva hun tenkte.
Eller om hun var lykkelig.
Man gjør jo ikke det.
- En ensom, gledelig impuls, Gary? - Hæ? Jaså, er det deg, Grace.
- Det er et dikt. W.B. Yeats. - Du og dine dikt, Grace.
Ei lov, ei plikt drev meg i krig
Ei myndighet, ei massens rop
En ensom, gledelig impuls
Har ført meg hit til kampens larmer
Fanken!
Jeg veide alt, alt stort og smått
Fremtiden mi kjentes meningsløs
Meningsløs også den tid som har gått
Veid opp mot mitt liv, min død
- God dag? - Omtrent som vanlig.
"Hvordan var din dag, Grace?"
Hva? Jaha.
Jeg gikk turen vår til Hope Gap.
Har ikke gjort det på evigheter. Husker du hvordan Jamie elsket å gå dit?
Ja visst.
Jeg savner ham sånn iblant.
- Lagde du te til meg? - Jeg trodde at du hadde allerede.
Den er blitt kald.
Hvorfor drikker du alltid bare opp halvparten?
Det har jeg også lurt på. Det er vel fordi jeg ikke vil at ting skal ta slutt.
- Du er en ikke-avslutter. - Jaså?
- Er du en avslutter? - I viss grad.
Kan man avslutte noe i viss grad? Jeg tror ikke det.
- Skulle ønske at Jamie kom hjem. - Han har sitt eget liv.
Ja visst. Men hvorfor innbefatter det ikke oss?
- Skriver du på Wikipedia? - Ja.
- Det kommer du aldri å avslutte. - Det går ikke an å avslutte Wikipedia.
Napoleon gikk med 450 000 mann over Nemunas.
Færre enn 20 000 kom tilbake.
Et forbausende stort antall offiserer førte dagbok.
Over 150 finnes fremdeles.
Bemerkelsesverdig, med tanke på forholdene under retretten.
"Når mennene kollapset i den strenge kulden," -
- "ble de avkledd av sine kamerater" -
- "og ble forlatt nakne i snøen, fortsatt i live."
Det var en slags overlevelsesstrategi.
I ekstreme situasjoner kan folk bli grusomme.
Er det galt? Kan vi klandre dem? Hadde vi oppført oss bedre?
Robbie?
- Jeg hadde ikke kledd av dem. - Du ville forlatt dem for å dø påkledd?
- Ja. - Av medlidenhet eller anstendighet?
Det er vrient å kle av noen.
Så sant.
Det er en stund siden, og jeg tenkte...
Takk, Jamie. Er det sikkert at det går bra?
Grace kommer til å bli kjempeglad.
Etter lunsj på lørdag.
Når menn ble såret eller forfrøs og ikke kunne gå, -
- ble det gitt ordre om å legge dem på trenvognene.
Det sinket vognene og reduserte deres sjanser til å nå fram til Smolensk.
Så kuskene speidet etter særlig humpete mark...
og kjørte deretter raskt over den, slik at de skadde falt av vognene -
- uten at noen merket det.
Når de var blitt etterlat på veien, frøs de i hjel.
Dette ble tatt for en "ulykke".
Ingen så seg bakover.
Jeg har vært her før.
Hva sa du?
Antologien min. Det burde bli tittelen.
Tanken er at hva man enn går igjennom, har noen opplevd det før. Satt ord på det.
Det er første rad i et dikt av Rossetti.
"Jeg har vært her før."
- Jamie kommer i helgen. - Kommer Jamie?
En gang etter lunsj på lørdag.
- Hvordan vet du det? - Vi snakket sammen i telefonen.
- Ringte han deg? Hvorfor? - For å si at han kommer.
- Hvorfor ringte han deg? - Jeg vet ikke. Han gjør det iblant.
Gjør han?
Når var Jamie hjemme sist? I april?
Han har sitt eget liv nå.
Hei, dette er Callie. Jeg kan ikke svare nå, -
- men legg igjen en beskjed, så ringer jeg opp.
Hei, Callie. Det er Jamie. Jeg er borte over helgen.
Jeg er hjemme ved sekstiden på søndag. Det ville vært fint om vi kunne møtes.
Ok. Ha det.
"Hei, fremmede. Hei, mamma."
- Hei, fremmede. - Hei, mamma.
- Pappa. - Jamie, Jamie...
- Takk for at du kom. Hvordan gikk turen? - Brukbart. Jeg tok 15.36-toget.
- Jeg rakk akkurat å bytte i Lewes. - Man kan ikke stole på togene for tiden.
Jeg skal bare ta opp sakene mine.
- Tror du at han er lykkelig? - Han trives nok i leiligheten sin.
Tror du? Helt alene?
Ja, han er jo det. Men han har det som han vil.
Ingen oppvask å snakke om. Man bruker én tallerken, vasker den og så er den klar.
Melken tar ikke slutt, for man er den eneste som drikker den. Man har kontroll.
Småting, men de har en verdi.
Det høres ut som om du misunner ham. Jeg tror ikke at det er bra for noen.
Å gjemme seg i et hull, alltid ha alt på samme måte...
- Jamie, drøyer det lenge? - Nei.
- Skal vi tenne stearinlys? For å feire. - Ja, hvorfor ikke?
I neste uke har vi vært gift i 29 år.
Ja, det har vi visst.
- Har du tenkt på noe? - Hva mener du?
- Skal vi gå ut og spise? - Hvis du vil det, så.
- Nei, det vil jeg ikke. - Ikke? Da gjør vi vel ikke det, da.
- For guds skyld, Edward. - Sa jeg noe dumt?
Jeg sier: "Skal vi gå ut og spise middag?" Du sier: "Hvis du vil, så."
Jeg sier nei, og da sier du at vi lar være.
- Men jeg vil gå ut og spise middag. - Hvorfor sier du at du ikke vil, da?
Jeg vil ikke gjøre det fordi jeg vil, men fordi du vil.
- Har du lyst til det? - Ja.
Bestiller du noe, da? Ikke det fæle stedet du valgte i fjor.
Det er kanskje best at du booker.
Må jeg gjøre alt?
- Blir du med til kirken i morgen? - Du vet at jeg ikke går dit lenger.
- Har du sluttet å tro på Gud? - Mer eller mindre.
Hvorfor? På grunn av all lidelsen i verden?
Delvis, ja.
Forstår du ikke? Det er derfor det må finnes en gud.
Hvordan skulle vi ellers stå ut? Edward, forklar hvorfor Gud tillater lidelser.
Det handler jo om den frie viljen.
- Jamie vet alt det der. - Nei, forklar.
- Jeg kan argumentene. - Hvis du virkelig forsto, ville du trodd.
Slik jeg ser det, er verden et skremmende sted der det skjer urettferdige ting.
Det fins ingen egentlig mening med noe, og til slutt dør vi alle sammen.
Vi holder ikke ut med det, så vi finner på Gud og himmelen for å trøste oss selv.
Det er ikke feil, men jeg tror bare at det ikke er sant.
Du tar feil. Si det til ham, Edward.
- Hva da? - At Gud finnes.
Det går ikke an å fortelle sånt til folk.
Gud er ikke informasjon. Gud er... en overbevisning.
Det er som kjærlighet. Man meddeler ikke kjærlighet, man føler kjærlighet.
Det har du rett i. Det er akkurat sånn det er.
- Kaffe? - Ja, gjerne.
- Jeg orker ikke at du er ulykkelig. - Det er jeg ikke.
- Du er helt alene. - Jeg har det bra, mamma.
- Bra er ikke det samme som lykkelig. - Hvem er lykkelig? Bra er bra.
Vi er lykkelige, eller hva, Edward?
Ja, vi har det bra.
Jeg håper at dere ikke tar det ille opp, men jeg må jobbe et par timer.
Som du vil, elskede.
Jeg rekker nok ikke kirken i morgen. Jeg har avhandlinger å rette.
Jeg vil helst gjøre dem mens jeg er pigg.
Vi er lykkelige, eller hva?
- Hvorfor skulle vi ikke være det? - Iblant syns jeg at vi ikke snakker.
- Hva mener du med det? - Snakker. Slik folk pleier å gjøre.
Reine trolldommen, eller hva?
Ser du? Vi snakker ikke.
Hva da?
Jeg sier ting. Hvorfor sier ikke du tingene?
- Hva vil du at jeg skal si? - Hva som helst. Det som popper opp.
Øyenvitneskildringene av retretten fra Moskva fengsler meg.
Det er ikke å snakke. Det er wikiing. Jeg mener snakke, du og jeg.
Er dette det du vil?
Nei.
- Hva er det da du vil? - Jeg vet at jeg irriterer deg iblant.
- Nei, jeg vil vite hva du tenker. - Om hva da?
Hva ville gjøre deg lykkeligere?
- At du var lykkeligere, antar jeg. - Nei, snakk om deg.
- Jeg vil ikke ha noe særlig. - Noe vil du ha.
Fins det noe to personer kan ha som vi ikke har, men som du ønsker at vi hadde?
- Ja. - Hva er det?
Jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det.
Tenk på et ord. Hvilket ord som helst. Det første ordet du kommer på.
- Solrikt. Det er bare ett av flere ord. - Si flere.
Jeg vil ikke gjøre dette. Jeg gjør det bare verre.
- Hva jeg enn sier, er det galt. - Ikke om det er sant.
Eller utilstrekkelig. Jeg tror at du vil ha noe jeg ikke har.
Hva da?
Jeg føler alltid at jeg gjør feil på noe vis.
Jeg vil bare at du skal være til stede.
- Det er jeg. - Nei, det er du ikke.
Det er som om du sneik deg av gårde når jeg ikke passet på.
- Hva gjør du her? - Setter fram frokostsakene.
Legg ned den der.
Se på meg.
Du sier at man føler kjærlighet. Hvordan skal jeg vite det hvis du aldri sier det?
Den er bare selvsagt.
Men uansett, bare for min skyld. Si det, vær så snill.
Jeg kan ikke. Det betyr ingenting. Jeg ville bare si det fordi du ber meg.
- Det gjør ingenting. Si det! - Hvorfor lager du et problem av alt?
Dette angår ikke meg. Dette er ditt problem.
Si aldri sånt igjen! Du er delaktig i dette, enten du vil eller ikke.
Gjør noe. Si noe.
Hvis du hater meg, si det. Si at du vil forlate meg. At du vil drepe meg.
Si noe ekte.
Jeg er trøtt. Jeg vil gå og legge meg.
Vi får snakke om det i morgen.
- Hva skjedde? - Det var meg.
Gikk du løs på ham igjen?
- Han burde slå tilbake. - Vil du ha bråk?
Jeg vil ha en reaksjon. Et ekte ekteskap.
Hva er han så redd for? Hvorfor går han sin vei?
- Fordi du går løs på ham. - Det gjør jeg ikke!
- Skjønt jeg slo ham nå nettopp. - Mamma...
Hva skal jeg ellers gjøre? Hvordan skal jeg nå fram?
Hvis jeg bare gir ham et stort nok sjokk, så våkner han kanskje.
Å slå ham hjelper ikke.
- Hva mener du at jeg skal gjøre? - Være snillere mot ham.
Snillere?
- Du høres ut som Edward. - Slutt å gå løs på ham.
- Det har du allerede sagt. - Du hører jo ikke!
Vi har jo alle sett hvor vellykket ditt kjærlighetsliv er.
Unnskyld meg, elskling. Beklager.
- Jeg mente det ikke. - Du vet ingenting om mitt kjærlighetsliv.
Ikke? Har du en hemmelig kone et sted? Hemmelige barn?
Man kan ha et kjærlighetsliv uten en familie.
Du må innrømme at det er rart at du bor alene på din alder.
- Det er mange som bor alene. - Edward misunner deg.
Han vil gjerne bo i leiligheten din og gjøre det samme til samme tid hver dag.
Det var det jeg reddet ham fra.
- Ikke prøv å redde meg. - Jeg er bekymret for deg.
Jeg er bekymret for dere.
Hvorfor? Fordi Edward og jeg har våre små krangler?
- Prøver å holde meg ute av skuddlinjen. - Du vet vel at jeg elsker ham?
- Det betyr ikke noe at vi krangler iblant. - Eller kaster frokostsakene omkring.
Jeg veltet bordet. Jeg var nødt til å gjøre noe.
- Jeg trodde at du kastet dem på ham. - Det ville jeg ikke gjøre. Ikke bestikk.
Godt å høre.
Jeg hadde ryddet opp hvis ikke du hadde gjort det.
Nå er det gjort.
Takk, elskede.
- Takk. - Vi ses i morgen.
Jeg tror jeg går til morgenmesse. Skal jeg vekke deg?
Nei, la meg sove.
Som du vil, elskede. God natt.
God natt.
Ære være Gud i det høye, -
- og fred på jorden, i mennesker Guds velbehag.
Vi lover deg, vi velsigner deg, -
- vi tilber deg, vi priser og ærer deg.
Vi takker deg for din store herlighet.
Herre Gud, himmelske konge, Gud Fader allmektig.
Herre, Guds enbårne Sønn, Jesus Kristus.
Herre Gud, Guds lam, Farens sønn, -
- du som fjerner verdens synder, forbarm deg over oss.
Forbarm deg over oss.
Når må du dra?
Etter lunsj.
Med det samme etter lunsj?
Ved tretiden.
- Du skulle ikke kunne bli litt lenger? - Helst ikke. Hvordan det?
Det er bare det at alt er i ferd med å tilspisse seg.
- Det er bedre for Grace om du er her. - "Tilspisse seg?" Hva mener du?
Du hørte vel i går kveld.
Hun er vel ikke sånn hele tida?
- Nei, nei. - Hvorfor er det bedre om jeg er her?
Jeg har tenkt å flytte.
Jeg kan ikke gjøre Grace lykkelig. Jeg har prøvd, men jeg er feil person.
Dessuten...
hvor latterlig det enn kan låte, så har jeg blitt forelsket.
- Hæ? - Jeg hadde heller ikke ventet meg det.
- Herregud, pappa. Hvordan gikk dette til? - Hun heter Angela.
Hun er mor til en gutt på skolen. Han har hatt problemer, og jeg har hjulpet ham.
Herregud!
Unnskyld, jeg mente det ikke sånn. Men... hvordan blir det med mamma?
Hun får det bedre uten meg.
Jeg gir henne ikke det hun vil ha.
Jeg innså det ikke før jeg ble kjent med Angela.
Med Angela er det enkelt. Min måte å være på synes å passe henne.
Med Grace er alt jeg gjør galt.
Jeg er nervøs og klønete, jeg...
Jeg irriterer henne.
- Vet hun noe? - Nei, ikke om Angela.
- Så det kommer som en total overraskelse? - Neppe som en overraskelse.
Det har blitt stadig verre. Hun har snakket om separasjon flere ganger.
Hun mener det ikke. Hun føler at noe ikke er helt ekte i ekteskapet.
- Hun kan ha rett. - Jeg tror ikke at hun ønsker å ha rett.
Det var derfor jeg håpet at du kunne bli litt.
Kanskje du ombestemmer deg?
- Jeg beklager. Det har gått for langt. - Herregud...
Hun har jo fortsatt deg.
Beklager... Jeg vet ikke om jeg klarer dette.
Jeg må fortelle det til henne snart.
Hva skal du gjøre? Flytte?
- Ja. - Når da?
Planen var snart, veldig snart.
- Du mener vel ikke i dag? - Angela syntes... hvorfor nøle med det?
Nei, det går ikke. Du må fortelle det til henne på en mildere måte.
Hvordan gjør jeg det?
Hun kommer hjem fra kirken snart. Da skal jeg fortelle det, og så drar jeg.
Du kan bli hos henne en stund og likevel være på vei ved firetiden.
Jeg vet at togene kan være treige på søndagene.
Var det derfor du ba meg komme?
- Har du pakket en koffert? - Bare det nødvendigste.
Da er det allerede et faktum.
Hvor lang tid tar det? Jeg vil ikke være her når du gjør det.
Gi meg en halvtime.
En halvtime, da.
Da, så.
- Er ikke Jamie oppe? - Han går seg en tur.
Går en tur? Alene? Han tar aldri spaserturer alene.
- En kopp te? Ristet brød? - Ja takk.
Du vet hva vi sier i messen: "Herre, forbarm deg over oss".
Jeg oppdaget at jeg telte. Vi ba om barmhjertighet 17 ganger.
Ni ganger kun i Kyrie, selvfølgelig.
Tre ganger i Agnus Dei, og så dukket det opp overalt.
Det kan nok ha en hypnotisk effekt, alle bønnene om barmhjertighet.
Etter en stund slår det en at man kanskje trenger det.
Jeg vet at jeg går løs på deg iblant. Jeg skal prøve å slutte.
Alt jeg ønsker, er å bli beroliget.
Jaha.
Bare så jeg vet at vi går gjennom dette sammen.
Det fungerer ikke helt, eller hva?
- Hva sa du? - Det fungerer ikke helt.
Takk og pris! Du innser det.
- Hva har skjedd med oss? - Jeg tror at det du sa stemmer.
Jeg har gått unna, unngått saker og ting.
Takk og pris, endelig innrømmer du det.
Jeg har nok følt at jeg ikke kan...
gi deg det du vil ha, så jeg har følt at jeg ikke er til noen nytte.
Iallfall ikke for deg.
Jeg bare irriterer deg og gjør alt feil. Det gjør at jeg føler meg...
udugelig, så jeg lar være å snakke om det, hvilket gjør bare alt verre.
Takk og pris. Du forstår. Jeg har bedt for dette.
Vi er nok ulike typer mennesker. Kanskje vi ikke fungerer så bra sammen.
Men det kan vi. Hvis vi forstår hverandre og er ærlige mot hverandre, og du...
Hvis vi vil få det til å fungere, så fungerer det.
- Jeg er ikke sikker på at jeg vil. - Det må du.
Ekteskap fungerer bare fordi begge vil det.
- Jeg er ikke sikker på at jeg vil det. - At ekteskapet vårt skal fungere?
Edward, hør etter. Dette er forferdelig viktig.
Du må ville ekteskapet vårt, ellers dør det. Det fins ingen mellomting.
- Enten lever det, eller er dødt. - Tenk om det er dødt.
Da går vi atskilte veier. Ingen kan leve i et dødt ekteskap.
Det er kanskje det vi burde gjøre. Gå atskilte veier.
Men det er ikke dødt. Mener du det?
Det synes ikke jeg. Det er ikke dødt for meg.
Jeg er kona di, du er min mann. Du kan si hva du vil til meg.
Jeg vil... dra min vei.
- Dra din vei? - Ja.
Hvor skal du ta veien?
Det finnes en annen.
En annen?
Jeg beklager.
Hvordan kan det finnes en annen? Hvem da?
En forelder på skolen. Du kjenner henne ikke.
Hvilken forelder på skolen? Hva...
Hun heter Angela Walker.
Det var ikke meningen. Det bare skjedde, men...
Det har skjedd.
"Bare skjedde?" Hvordan kunne det skje?
Jeg traff henne for å snakke om hennes sønns problemer.
Hun fortalte om deres situasjon hjemme. Faren forlot dem for et år siden.
Hun ble helt...
emosjonell. Jeg sa det jeg kunne, og...
Det var slik vi kom hverandre nær.
Kom nær? Hvor nær?
Nei, jeg vil ikke høre.
Når skjedde dette?
- For rundt et år siden. - Et år siden?
Og du bare fortsatte som vanlig?
- Jeg burde ha fortalt det tidligere. - Men... det er ikke noe som "bare skjer".
Du gjør det. Du trenger ikke å gjøre det.
- Du kan slutte å gjøre det. - Unnskyld, men jeg kan ikke.
Du er ikke fri. Forstår du ikke det?
Hun har kanskje mistet sin mann, men det gir henne ikke rett til å ta min.
Edward, dette er latterlig.
Prøver du bare å skremme meg, slik at jeg skal oppføre meg bedre?
Nei.
- Vet Jamie om det? - Jeg fortalte en del ved frokosten.
- Fortalte du Jamie det? - Jeg forstår at det kommer som et sjokk.
Men du innser sikkert snart at det blir best sånn.
- Blir best? - Jeg er ikke bra for deg, Grace.
Jeg gir deg ikke det du vil ha.
Du gir meg ikke det jeg vil ha fordi du ikke prøver engang.
Du prøver å stikke av, men det får du ikke.
Unnskyld meg, jeg...
- Jeg har bestemt meg. - Da må du ombestemme deg.
Denne avgjørelsen berører meg. Du må drøfte det med meg.
- Gjør ikke sånn. Det blir bare verre. - Du kan ikke bare gå etter 29 år.
- Du må prøve. - Jeg har prøvd. I 29 år.
Nei. Ikke si sånn. Det mener du ikke.
Nei.
Nei, jeg mener ikke det, men...
Du vet hvordan det har vært.
Hør her, Edward.
Vi hadde Tonbridge.
Vi...
Da Jamie var liten.
Årene i Tonbridge, det var fine år.
Du får ikke ta alt. Det får du ikke. Du tar livet av meg.
Da Jamie var liten, det var fine år.
Kom hit, elskling.
Som du vil.
Du vinner. Unnskyld meg.
Jeg skal aldri gå løs på deg igjen. Men forlat meg ikke.
- Du vet at det ikke fungerer. - Jo, jeg skal sørge for det.
Jeg vil bare få en sjanse til å rette opp i alt. Det er vel rettferdig?
Såpass skylder du meg vel? Sett deg ned og spis opp frokosten din.
Jeg er ferdig.
Det er meg. Jeg er på vei.
Han flytter vel ikke? Han vil bare skremme meg.
- Jeg tror at han flytter. - Kan du si noe annet, vær så snill?
- Jeg vet ikke hva jeg skal si. - Si at det fins noe jeg kan gjøre.
Avholdte gutt, si hva jeg skal gjøre, så gjør jeg det for din skyld.
Unnskyld. Jeg kommer meg snart.
Store deler av landet får en god del sol.
Frodige lappetepper av grønt.
Fortryllende nyanser av blått.
Fjell, daler...
elver og bekker.
Naturen vår er rik på landskaper som bare venter på å bli utforsket.
Jeg vil ikke at noen skal fikse noe. Jeg vil at noen skal lytte.
Slik du hører etter nå. Du er veldig uvanlig, Jamie. For å være mann.
Aperolspritzer til Jess. Brooklyn Amber til Jamie.
- Skål. - Skål.
Hvordan går det med Kelly?
Callie. Ikke bra.
Hun oppfører seg litt unnvikende.
- Unnvikende? Det var ikke bra. - Hva betyr det?
At hun aldri dukker opp. Du fortjener bedre, Jamie.
- Gid det var så vel. - Får jeg gi deg et tips?
Iblant kan du fremstå som...
utilgjengelig. Lukket. Hva handler det om?
Jeg er trøtt. Dette med mamma. Hun har det tøft, og jeg drar hjem hver helg.
Hvis far gikk fra mor, ville jeg slått ham i hjel.
- Det har jeg ikke tenkt på. - Det jeg mener med Kelly...
Callie.
Kanskje...
Kanskje du ikke var tilstrekkelig til stede.
- Når traff du henne sist? - På søndag.
- Hvordan hadde hun det? - Ikke bra.
- Vet hun at du treffer meg? - Nei, men hun ba meg si deg noe.
Jeg skal hilse og si at du skylder henne en sjanse til.
Du gjorde dette uten å drøfte det med henne eller advare henne.
- Du vet sikkert. - Ja.
Hun vil at du skal flytte hjem igjen på prøve og...
Det går ikke. Jeg kommer ikke tilbake.
Jeg gjør alt jeg kan for å hjelpe, men jeg kommer ikke tilbake. Beklager.
- Da, så. - Vil du ha te eller...
- en is? - Nei, det er bra.
Jeg tror jeg tar en Cornetto. Det er noe med å være ved havet.
En sånn der, takk.
- Det blir to pund. - To pund? Er det sant?
Takk.
- Jeg bruker nesten aldri kontanter. - Hvorfor ikke?
Alt er kontaktløst nå.
"Alt er kontaktløst nå." Ja, der ser man.
Jeg vet ikke helt hvordan mamma skal klare dette.
Både Angela og jeg tror at jo mindre...
kontakt jeg har, desto raskere kan hun gå videre.
Men det betyr ikke at jeg ikke vil gjøre alt jeg kan for å hjelpe.
Det er det jeg ikke forstår.
Du brydde deg så mye om henne, men nå... ikke.
Ja, det er ikke...
lett å forklare.
- Det var vel en tid da du gjorde det? - Ja visst.
Jeg trodde at du var stolt av henne.
Hun er enestående, på sin måte.
Jeg var nok litt blendet av henne i begynnelsen.
Hun var blendende.
Dere så lykkelige ut på alle de gamle fotografiene.
Dere var lykkelige.
Ja, det var vi vel, og så...
var vi ikke det.
Du kjenner til det hun kaller min wikiing?
Ja.
Hvis man gjør en tabbe i Wikipedia, kan man gjenopprette det.
Man klikker bare på "historikk", og så klikker man på "angre".
Pappa...
Jeg har forresten byttet telefonnummer. Jeg var nødt.
- Ringte hun? - Hver dag.
- Hva sa hun? - Ikke noe. Hun sa aldri noe.
- Jeg gjenkjente henne på åndedrettet. - Du kjente igjen...
- Du skal få mitt nye nummer, hvis... - Send det på sms.
- Du kommer vel ikke... - Nei.
Bra.
Jeg må nok gå. Hun venter på meg, så...
Jaha, da...
La høre fra deg.
Mamma?
Hvor lenge har du sittet her?
Ingen anelse.
- Akkurat som Edward. - Hva da?
- Du lager te for å slippe å snakke. - Vi tar vår te, så kan vi snakke siden.
Du har møtt ham.
Alene, eller sammen med henne?
Bare ham. Jeg har aldri møtt henne. Det vet du.
- Overbrakte du beskjeden min? - Ja.
- Han kan ikke komme tilbake, sier han. - Vil ikke.
- Hva er dette? - Hva ser det ut som?
Og i knivskuffen. Og på notatblokken ved telefonen.
Og...
- Og i frakken hans. - Hvorfor?
Jeg vet ikke. Jeg antar at...
Mens jeg skrev dem og gjemte dem overalt der han kunne finne dem, -
- fikk det meg til å tro at det faktisk kunne skje.
At han faktisk ville komme tilbake.
Og så...
da han fant dem...
ville han ikke kunne dra sin vei igjen.
Så han sa at han ikke har tenkt å gjøre det?
- Hva sa du da? - Hva skulle jeg kunne si?
"Din forbanna kødd, din morder, din familieødelegger."
- Det sa jeg ikke. - Hvorfor ikke?
- Syns du at han har rett til å gjøre sånt? - Det er det ikke min sak å avgjøre.
Hvorfor ikke? Hvis du så en mann slå i hjel en kvinne på gata, -
- ville du da bare gått forbi?
- Det er ikke sånn det er. - Dette er drap.
Ikke tro annet bare fordi det ikke er noe blod.
Han myrder et ekteskap. Ekteskap blør ikke, men det er likevel drap.
- Jeg tror ikke sånt snakk hjelper. - Si hvordan jeg skal snakke, da.
Ekteskap havarerer hele tida. Ingen ønsker det, men vi må leve med det.
Hva er det for vrøvl? Barn sulter i hjel hele tiden. Det gjør det ikke akseptabelt.
- Men vi lever med det. - Ikke hvis det var du som sultet.
Jeg ville la meg selv dø først for å redde deg.
- Tviler du på det? - Nei.
Dette er mitt ekteskap, og jeg gjør alt for å redde det.
Og jeg ber deg hjelpe meg.
Han gjør sånn. Han nekter å se på meg.
Jeg er ikke han, mamma.
Du går din vei, akkurat som han gjorde.
Han gikk faktisk sin vei.
Travet av gårde nedover gaten.
Med sin tåpelige koffert. Har du en koffert?
- Jeg er her, eller hva? - Men du ønsker å gå din vei.
- Ikke sant du ønsker det? - Jeg kan ikke.
Hvorfor ikke? I tilfelle noe skjer meg? Får du skyldfølelse?
Ingenting kommer til å skje meg. Det er det uutholdelige.
- Når man er alene, slutter ting å skje. - Det er fordi du bare sitter inne.
Bør jeg gå ut mer? Bli med i en boksirkel?
Det er bedre enn å sitte i trappen.
Jeg var på vei opp eller ned. Jeg husker ikke.
Jeg tenkte: "Hva spiller det for rolle? Jeg kan like gjerne bli her."
Der du kan se døra.
Bra av deg å komme på det, Jamie.
Er det derfor du ikke går ut?
Fordi du tror at han kanskje skal komme inn gjennom døra igjen?
- Han gjør kanskje det. - Mamma...
Kom nå, så går vi ut.
Han sa at du får beholde huset.
Jaså, sa han det?
- Han syns sikkert at da er alt helt greit. - Han vil gjøre det han kan.
Sa han til deg at jeg kan få huset? Han har ikke sagt det til meg.
- Han ville at jeg skulle si det. - Det blåser jeg i!
Hvis han vil inngå avtaler som påvirker meg, kan han snakke med meg.
Han skal ikke bruke deg som løpegutt.
Jeg tåler ikke at han ordner alt uten å snakke med meg.
- Hvorfor fungerer det ikke? - Han har byttet nummer.
Har han byttet nummer?
Han har altså nytt nummer? Har du det?
Nei.
Ikke vær dum. Klart du har det. Jeg merker når du lyver.
- Jeg kan ikke gi deg det. - Hvorfor ikke?
- Han ba meg. - Jeg ber deg om å gi meg det.
- Hvorfor må du alltid få det som du vil? - Synes du at jeg får det som jeg vil?
Det ville ikke vært lurt å gi deg det.
Det er det ikke din sak å avgjøre, som du sier.
Jeg er voksen, og verken kriminell eller gal. Jeg vil kunne ringe min mann.
Nei.
Det er best at du går. Pigg av, det er det du vil.
Du kan ikke hjelpe, så gå. Du er ikke til noen nytte, du har tatt hans parti.
Du har allerede forlatt meg. Hvis jeg skal være alene, er jeg heller alene -
- enn at du skal være her og synes synd på meg.
- Hvorfor gjør du sånn? - Jeg har ikke gjort noe.
Det er han som har forlatt meg. Si det til ham.
- Jeg kan ikke få ham tilbake. - Det vet du ikke. Har du prøvd?
Du fortsetter å møte ham, så han tror at du samtykker.
Mamma, han er forelsket!
Har du dødd?
Ja.
Hvordan ser livet etter dette ut?
Det finnes ikke noe liv etter dette.
Du trenger en sukkerkick.
Strømmer livet tilbake?
- Jeg burde gi en sånn til mamma. - Er hun fortsatt nedfor?
Det var stygt gjort av faren din.
Han var ikke lykkelig. Det visste jeg.
- De må ha elsket hverandre en gang. - Ja, for lenge siden.
Vi pleide å gjøre en greie når jeg var liten.
Vi sto på rekke...
Jeg sto i midten, og mamma holdt meg i den ene hånda og pappa i den andre...
og så husket de meg mellom seg.
Alle mødre og fedre gjør det.
De husker ungene mellom seg.
- Unnskyld. - Jamie...
Jeg gråter bare for min egen skyld. Jeg blåser i andre.
Det er ikke sant. Du kjøpte en smultring til meg.
- Hva er det da? - Handler det om meg?
- Jeg gråter ikke. - Jeg har ikke blitt forlatt.
Ikke?
Ok.
Besøker du din mor hver helg?
- Til hun klarer seg selv. - Akter du å slutte å dra dit da?
- Ikke så ofte, i hvert fall. - Hvordan kommer hun til å føle seg da?
Ikke noe videre.
- Hvordan kommer du til å føle deg? - Jeg?
Jess tror at du klamrer deg fast.
Gjør jeg?
Det er noen papirer han vil at jeg skal skrive under. Jeg vet ikke hva det er.
Jamie, jeg akter ikke å gjøre det.
Han kan be meg selv. Han kan komme hit, så skriver vi under sammen.
Ja, jeg klarer meg. På søndag, da.
For 30 år siden sto jeg på Charing Cross-stasjonen -
- og ventet på toget til Tonbridge.
Jeg så en mann komme gående som jeg trodde var faren min.
Jeg hevet hånden og ropte "pappa".
Med hånda værende i lufta husket jeg at far hadde dødd fire måneder tidligere.
Mannen, som var en fullkommen fremmed, fortsatte forbi meg.
Toget kom inn.
Jeg gikk om bord, og toget forlot Charing Cross.
Den andre personen i vognen var en ung kvinne.
Hun kikket på meg som om hun syntes synd på meg.
Jeg innså at jeg hadde tårer på kinnene. "Hva er det?" sa hun.
"Ingenting", sa jeg. "Jeg tok en mann for min far, som er død."
Og hun sa: "Du må lengte etter å møte ham igjen."
Min far var en reservert mann. Jeg kan ikke huske at han noensinne klemte meg.
Idet den unge kvinnen sa de ordene, -
- visste jeg at jeg hele livet hadde ønsket å få en klem av ham.
Og at nå...
ville jeg aldri få noen. Jeg begynte å gråte.
Fortsatte å gråte, rettere sagt.
Og den unge kvinnen deklamerte noen linjer fra et dikt jeg aldri hadde hørt.
Men som jeg aldri har glemt.
Bli der du er, vær sikker på
Jeg for å møte deg skal gå
Og hvis jeg drøyer, frykt ei
Ti innen kort er jeg hos deg
Det er skrevet av Henry King, da hans kone døde.
Hvordan visste den unge kvinnen på toget hva jeg følte?
Det var moren din. Naturligvis. Det var Grace.
Og jeg satt på feil tog. Hurtigtoget.
Vi var halvveis til Dover før jeg merket det.
Sannheten er...
at jeg tok feil av Grace helt fra starten, og hun tok feil av meg.
Vi trodde at vi var like hverandre, men det var vi ikke.
Jeg gjorde mitt beste for å være den hun ønsket, -
- men jeg visste ikke selv hvem jeg var.
Alt som trengtes, var Angelas hånd på armen min.
Hennes berøring.
Det var meg hun rørte ved.
Ingen krav.
Ingen forventninger.
Bare kjærlighet.
Den gangen for så mange år siden...
gikk jeg på feil tog.
Jeg har alltid likt leiligheten din. Trives du fremdeles?
Den fyller sin funksjon.
Hvorfor må folk ha så store hus?
Man trenger egentlig ikke stort.
- Vil du at mamma skal signere noe? - Ja.
Det er best å få orden på alt.
Hun vil at dere skal skrive under på papirene sammen.
Hun vil stelle til en scene, men jeg nekter å trekkes inn i det.
- Hun sier at hun skal oppføre seg. - I så fall må det skje hos en advokat.
Men det er siste gang. Si det til henne, hvis du kan.
Siste gang.
Kom, vennen.
De skal ei eldes, slik som vi som er igjen eldes
Alder skal ei trøtte dem Ei heller årene fordømme
Ved solnedgang og når morgenen gryr skal vi minnes dem
Vi skal minnes dem.
- Hei, Jamie. Du har kommet. - Hallo der! Hvem er du?
Er han ikke bedårende? Så hengiven.
Han gjør meg mer godt enn alle beroligende midler.
- Hva heter han? - Eddie.
Kom her, Eddie.
- Du kan ikke kalle ham Eddie. - Hvorfor ikke?
Han heter Edward.
- Det er så avslørende. - Hva røper det?
Jeg dresserer ham. Se.
Sitt, Edward. Sitt.
- Det er så pinlig, mamma. - Flink gutt!
Hvorfor det? Jeg synes ikke at det er pinlig. Hvorfor synes du det?
Har du tatt opp antologien igjen?
Nei, jeg holder ikke på med den lenger.
- Så synd. Det lød bra, syntes jeg. - Du tenkte at det ga meg noe å gjøre.
Alle trenger noe å gjøre. Ingenting å skamme seg for.
Hvordan har du det? Hvordan er ditt kjærlighetsliv?
Privat.
Du er fremdeles alene, altså. Lunsjen blir veldig enkel.
Jeg lurer på hvorfor du ikke har funnet noen. Du ser jo helt normal ut.
- Det handler ikke om meg. - Jo.
Hvis du har problemer med å bli elsket, er det vel min feil.
Eller Edwards, fordi han er et sånt falskt, sutrende krek.
- Skulle ønske du ikke gjorde det. - Jeg skulle ønske at han ikke gjorde det.
Jeg bør nok ta med meg disse brevene til pappa.
Han kan hente dem selv.
Det var en Minnedag-seremoni i dag. Det var svært gripende.
Jeg tenkte på de to krigene og konene og mødrene som ventet hjemme.
Og telegrammene fra krigsministeriet, som fortalte at deres menn og sønner var døde.
Jeg tenkte på hvor fælt det må ha vært.
Og uansett, på et vis lettere å holde ut -
- enn å miste Edward sånn som jeg har gjort.
Og plutselig så jeg det. Dette er vår krig.
Det er dette som skaper enker og foreldreløse nå for tiden.
Men det fins ingen graver eller minnegudstjenester.
Vi tillates ikke å sørge.
Så jeg greier meg ikke særlig bra, egentlig.
Kom, Eddie!
Ja, løp da.
Der er det.
Flink bisk!
Kom, nå.
Mrs Axton, mr Widdecombe venter deg.
- Er faren min her? - Ikke ennå. Jeg skal vise dere inn.
Vi tillater ikke hunder. Jeg er lei for det.
Hvor lei deg da?
Jøss, du er visst lei deg for det. Ingen fare, det går over.
Vær så god.
Takk for at dere kom.
Peter Widdecombe. Jeg representerer din mann i denne saken.
Mr Axton vil at alt skal gjøres korrekt. Slå dere ned.
Du kan kanskje gjøre alt juridisk, men neppe korrekt.
- Mamma, du lovte. - Greit, jeg skal oppføre meg.
Unnskyld meg, er jeg sen? Oi, hvem er dette?
- Kom, Edward! - Hæ?
Ikke du. Kom her, vennen.
Flink bisk. Sitt.
Flink bisk. Sitt. Flink bisk.
Hallo, jeg er også her.
- Hvordan går det, Grace? - Bra, bra, bra.
- Takk for dette, Peter. - Skal vi begynne, da?
Her er oversikten av den økonomiske overenskomsten.
Her er skjøtet, som overdrar huset til deg, mrs Axton.
Søknad om separasjon. Dere trenger bare å signere ved de gule merkene.
Hva skjer hvis jeg ikke gjør det?
Da får vi utarbeide en ny avtale.
Men jeg må si at dette er veldig fordelaktig.
Ingen domstol ville gitt deg halvparten. Du får hele verdien av hjemmet.
Slutt!
Hvordan kan han si at jeg får hele verdien av familiens hjem -
- når det er akkurat det som tas fra meg?
- Jeg visste at det var nytteløst. - Jeg skal være forretningsmessig.
Ingen flere henvisninger til falskt ekteskapelig svik.
Dette er altså ditt forslag. Får jeg mer enn jeg ville fått hvis han døde?
Hvis han døde?
Nei, hvis din mann døde, ville du fått huset, -
- deres felles sparepenger samt full enkepensjon.
- Men hvis vi skiller oss, får jeg mindre? - Ja.
Så det ville vært bedre for meg hvis du var død.
- Men det er jeg ikke. - Det ville vært bedre på alle måter.
Hvis jeg må klare meg uten deg, vil jeg heller være enke.
En enke har høyere status enn en forlatt kvinne.
Jeg kunne satt blomster på din grav og husket alle de fine stundene.
Sett frem til å treffe deg igjen i himmelen.
"Gjenforent" som det står på gravsteinene. Men nå finnes det ingen grav.
Du har forgiftet minnene mine, og i himmelen er den fordømte Angela i veien.
- Jeg burde aldri gått med på dette. - Sitt!
Faen ta Angela!
Unnskyld, mr Widdecombe. Han får meg til å gjøre sånt.
Han går alltid sin vei. Det gjør meg gal.
- Er det noen mening med å fortsette? - Ja, det finnes en mening.
Se på Jamie. Han er sønnen vår.
Han er delvis deg og delvis meg. Vi lagde ham.
Vi ble forent og lagde ham.
Du vet at Kirken sier at ekteskapet er et forbund som ikke kan oppløses.
Det er derfor. Fordi det gir opphav til mennesker.
Du kan få jurister til å skrive hva du vil, -
- men du er fortsatt min mann og Jamies far, og det forblir du livet ut.
- Jeg vet om din mening. - Det er ingen mening. Det er sånn det er.
- For deg, ja. - Nei, ikke bare for meg. For alle.
- Du kan ikke finne på en egen virkelighet. - Ikke du heller.
- Min er ikke det. - Ikke min heller.
- Jo, det er den. Ikke sant, Jamie? - Ikke be meg om å ta parti.
Ikke be deg ta parti mellom virkelighet eller galskap?
Å bestemme når man er gift eller ikke etter behag? Det er galskap og kaos.
Hvis du ikke har tenkt å signere, er det like greit at jeg går. Beklager, Peter.
Alle sier at de er lei seg, men det er ikke sant.
- Du begår en tabbe. - Gjør jeg? Si hva jeg skal gjøre.
- Du burde skrive under papirene. - Du forstår fortsatt ikke.
Ingen forstår.
Kanskje jeg...
Kanskje jeg lever i min egen virkelighet.
Jeg bryr meg ikke om noe av dette. Jeg bryr meg ikke om penger.
Det er veldig enkelt.
Jeg elsker deg, Edward.
Enten jeg vil eller ikke, og...
jeg trodde aldri at du skulle slutte å elske meg.
Jeg bare... Nå føler jeg meg... Jeg vet ikke.
Såret.
Skjønner du?
- Jeg vet at du gjør det. - Ja.
Ja, jeg hater dette. Jeg hater å såre deg.
Jeg ville gitt hva som helst for ikke å såre deg, men jeg rår ikke for det.
Det har skjedd nå. Det har bare skjedd.
Men jeg er lei for det, det...
Grace har rett. Det er ingenting å skrive under.
Jeg er fryktelig lei for det.
Din tur. Si at du også er lei for det.
Jeg beklager at vi ikke klarte å inngå en gjensidig tilfredsstillende avtale...
- En gjensidig, tilfredsstillende avtale? - Ja, hvis mulig.
- Hvem er du? Nelson Mandela? - På tide å gå, mamma.
Ja, det er på tide å gå. Det er tid for det. På tide å gå.
Kom, så går vi, Eddie.
Da de var blitt etterlatt på veien, frøs de i hjel.
Det ble tatt for en "ulykke".
Ingen så seg bakover.
Ved å overgi de svake overlever de sterke.
Det kan virke brutalt.
Men hva er meningen med at alle dør?
Mamma?
Hvor er hun?
Mamma?
Hvordan går det?
Kan vi... Vær så snill.
Vi kan vel gå den gamle turen vår?
Ned til Hope Gap.
Jeg elsket å komme hit.
Det var som min hemmelige verden.
- Hvorfor ser du på meg sånn? - Jeg lurer på hvordan jeg skal hjelpe deg.
- Jeg klarer meg. - Det kommer til å gå bra. Vi sier det.
Jeg synes ikke at vi skal si det mer. La oss slutte å late som.
- Ingen av oss har det bra, eller hva? - Ikke egentlig.
Hva er det?
Det er en eller to ting som ikke funker ordentlig for meg.
- Er det arbeidet eller det andre? - Det andre.
Hvorfor ikke?
Det er som du sa, jeg har vondt for å få noen til å elske meg.
- Hvordan kan noen la være å elske deg? - Jeg er nok ikke så imøtekommende.
- Som Edward. - Antageligvis.
Du må komme over det. Kom folk i møte.
Det er visst ikke så lett.
Men du ønsker å gjøre det?
Jeg vil ha alt det vanlige, men det skjer bare ikke.
Det fantes noen, men det fungerte ikke. Det er visst jeg som er problemet.
Som jeg.
- Jeg burde ikke snakke om meg selv. - Jo, det gir omveksling.
- Har du noe imot at jeg ber for deg? - Nei.
- Begynner du å tro igjen hvis det funker? - Slutter du ellers?
Nei, det ville jeg ikke kunne selv om jeg ville, noe jeg gjør.
Kunne jeg sluttet å tro, kunne jeg hoppet av. Det er noe jeg lengter etter.
- Vær så snill, ikke hopp av. - Egentlig vil jeg bare sovne.
Ikke våkne mer. Det er oppvåkningen som gjør så vondt.
Det øyeblikket når man våkner opp av en drøm forvirret og tenker...
"Kanskje det ikke er sant. Kanskje han ligger der likevel."
Man vrir på hodet, men det er ingen der.
- Jeg bør be deg flytte hjem til meg. - Nei, det vil jeg ikke.
Jeg er nok bare litt redd.
- Fordi jeg er ulykkelig? - Ja.
Det skremmer meg også.
Jeg ønsket å gjøre det, skal du vite.
Men det gjør du ikke.
Jeg kan ikke love noe.
På det fæle advokatkontoret...
Det var mitt siste forsøk.
Hvis du gjorde det, ville du fortalt det til meg først?
Jeg vet ikke.
Ønsker du det?
- Det blir jeg som må rydde opp etter deg. - Selvsagt. Det har jeg ikke tenkt på.
Nei, jeg vil si noe annet.
Jeg vil at du skal vite at jeg forstår.
Anta at det var kreft...
og du led av uutholdelig smerte og holdt på å dø, skjønt altfor langsomt.
Da ville jeg vel si "gjør slutt på det"? Av kjærlighet til deg.
Hvis livet ditt gjør så vondt at du vil ende det, skal jeg ikke hindre deg.
Av kjærlighet til deg, men...
gi meg beskjed.
Ikke la det komme som en overraskelse. Gi meg tid til å ta farvel.
Du må ha opplevd mørke stunder for å si kunne si sånt til meg.
Jeg kan ikke be deg leve for min skyld.
Vi må alle bære våre egne byrder, men...
Du er liksom utforskeren. Du har nådd lenger. Du har gått i forveien.
Så hvis du ikke fortsetter lenger, vet jeg at veien er for vanskelig, for lang.
Da vet jeg at ulykkeligheten seirer til sist.
Men hvis du fortsetter, og holder ut...
hvor fælt det enn er...
da vet jeg at hvor vanskelig det enn blir...
kan jeg holde ut, for du gjorde det før meg.
Min kjære gutt.
Så voksen du er blitt.
- Dette er veldig råflott. - Jeg betaler.
Jeg vet ikke hva det betyr. Hva er brandade? Hva er kimchi?
- Ta lammet. - Bør jeg ikke være litt mer eventyrlysten?
- To walisisk lam, takk. - Takk.
Hvordan har hun det?
Hun har begynt som frivillig på en hjelpetelefon.
For sånne som har nådd veis ende.
Veis ende? Kjære vene.
- Hun har det bra. Du skal ikke uroe deg. - Ikke føle meg skyldig?
Jeg tror ikke at noen har en slik kontroll over livet som vi later som.
Angela sier at jeg burde ha gått for lenge siden.
- Hvorfor gjorde du ikke det? - Det virket utenkelig. Burde jeg det?
Hvis du likevel skulle gå nå, burde du nok ha gjort det tidligere.
Jeg visste det ikke.
Hvis jeg må klandre deg for noe, ville det vært for det.
Fordi du fortsatte å være snill og lage te og la henne tro at du var lykkelig.
Fordi du ikke ble sint da hun gikk løs på deg. Fordi du ikke sa hva du ønsket.
- Ikke sa hvordan det føltes å være deg. - Du vet ikke hvor vanskelig det er.
- Gjør jeg ikke? - Jeg tror at hun visste det likevel.
Det tror ikke jeg. Helt til den dagen du dro, trodde hun at dere tilba hverandre.
Det er komplisert.
Man kan elske noen og ønske å forlate vedkommende samtidig.
Du sier at hun tilba meg, men det var ikke meg.
Det var noen hun fant på. Den Edward hun ville ha.
Hun tilga meg aldri for at jeg ikke var ham. Det føltes alltid som om jeg...
hadde begått feil. Skyldig, men uskyldig.
Nå føler jeg at jeg har gjort riktig, men jeg føler meg skyldig, fordi...
jeg er lykkelig, men ikke hun. Det er min forbrytelse.
- Hva er det? - Det er lammeinnvoller.
Hva for noe?
Ja, fortsett. Jeg lytter.
Det er greit.
Vi er her for det.
Han forlot meg på bursdagen min -
- og tok med seg champagnen jeg hadde kjøpt for å feire.
Dessuten forlot han meg for Jeffrey, den første kjæresten som forlot meg.
- Typisk menn. - Hva var det han tenkte?
Menn verken tenker eller føler. De har ingen følelser.
Jeg lytter fortsatt.
Vennskapslinjen.
Ja.
Nei, jeg ønsker virkelig å høre.
Ja, klippene...
Jeg har gått gjennom alt det der selv.
De ser loddrette ut, men det stikker ut kuler som man treffer når man faller.
Nei, nettopp. Det er ikke rettferdig.
Vet du hva som er enda mer urettferdig? Iallfall hvis man tror det jeg tror.
Hvis ens liv er så uutholdelig at man gjør slutt på det, havner man i helvete.
Jeg mener det!
Kameraten min på hjelpelinjen er homse.
Han er blitt forlatt, akkurat som meg.
Så vi snakker om at menn er egoistiske svin og hvordan man skal gå videre.
Jeg har fortalt om deg. Han tror at du er homse.
- Jaså? - Det er du vel ikke?
Nei, faktisk ikke.
Du kunne nekte å innse din sanne natur.
- Vil du at jeg skal være homo? - Bare at du skal være lykkelig.
Flink bisk. Vis ham din nye kunst.
Dø, Edward. Dø!
Er han ikke flink? Tenk om jeg kunne få den riktige Edward til å gjøre sånt.
- Få ham til å dø? - Rulle litt rundt på bakken.
Den vakre gutten min.
- Er hunden din mann eller din sønn? - Hvordan det? Er du sjalu?
Dette er bedre enn pjattet ditt for noen uker siden.
Hva snakket jeg om for et par uker siden?
- Alt det der om å hoppe av. - Riktig...
Jeg har gått videre siden da. Greia med ulykkelighet er at etter en stund...
slutter det å være interessant.
Sa jeg at jeg hadde tatt opp antologien igjen?
Jeg har samlet dikt under overskrifter.
"Å føle seg alene", "En pårørendes død", og så videre.
Bare skikkelig bra dikt, selvsagt. Ikke noe gratulasjonskortvrøvl.
- "Ekteskapshavari." Den er stor. - "Å føle seg mislykket" er kjempestor.
Får jeg...?
Hva skal du gjøre med dette?
Et slags trøstesystem. Hvis det skjer noe skuffende, kan man slå det opp.
Jeg skjønner det. Men hva skal du gjøre for at folk skal kjenne til det?
- Det blir en bok, håper jeg. - Dette burde vært en nettside.
Perfekt for internett. I et søkefelt kan man skrive inn "å føle seg ensom," -
- og så lenkes man til dikt om ensomhet.
- Hvordan går det an? - Det er enkelt. Det er jobben min.
Det krevende er dette, å bygge opp databasen.
Det er ingen database. Det er en antologi.
- Kan du utvide den? - Vil du ha mer?
- Mye mer. - Jeg kan flere dikt, hvis du mener det.
Hundrevis av flere.
Hva skal den hete?
Jeg vurderer "Jeg har vært her før".
Det er poenget. Andre har gått gjennom samme sak før.
Jeg vet ikke hvorfor, men det er en trøst.
- Fordi de overlevde? - Enkelte. Andre ikke.
Det er første rad i et dikt av Rossetti.
Kan du det? Vil du at jeg skal deklamere det?
Ja, gjerne.
Jeg har vært her før
Når og hvor, det vet jeg ei
Jeg vet at gresset er en kjenning
En frisk, søt duft
Et stille tilrop og lyset langs havets bredd
Du har vært min tidligere
Jeg husker ei for hvor lenge siden
Men da du fulgte svalens flukt mot himmelen vendt
Et slør falt
Alt syntes i nytt lys
Har dette skjedd før?
Skal tidens malstrøm gi nytt liv
Til kjærligheten som var en gang, trass dødens makt
Og dag og natt forene oss igjen?
Edward.
- Det er kjedelig. - Hva gjør du her?
- Er det virkelig sånn du vil bo? - Dette er Angelas hus.
Ja, Angela.
- Hvor er hun? - Jeg vil ikke krangle. Jeg nekter.
Nei, jeg vil heller ikke krangle.
Jeg kom for å gi deg disse.
Men du vil kanskje ikke ha dem lenger.
Hele tiden ville du altså leve sånn?
Hvorfor sa du ingenting?
Alle årene med meg må føles som et annet liv, på en annen planet.
Vi hadde vel et ekteskap? På den andre planeten?
Og nå lever du et annet liv.
- Du må være Angela. - Ja, det stemmer.
Hun bare trampet inn.
Jeg trodde neppe at du virkelig fantes.
Sett deg.
Nei, jeg skal ikke bli.
Hva tenkte du at du gjorde? Hva ga deg retten?
- Nå holder det. - Jeg kan snakke for meg selv.
Jeg tror...
jeg tenkte at det fantes tre ulykkelige mennesker.
Nå fins det bare ett.
Ja, jeg skjønner.
Grace. Grace...
Kan vi ikke...
være venner?
Venner? Nei, jeg tror ikke det.
Det foregikk altfor lenge, eller hva?
Jeg skulle ønske...
- At vi aldri hadde møttes? - Nei, selvsagt ikke.
Det gjør jeg. Skulle ønske at vi aldri hadde møttes.
Skulle ønske at jeg aldri hadde elsket deg. Men det gjorde vi, og det gjør jeg.
Det gjorde jeg. Og nå må jeg prøve å slippe taket.
Ikke tenk altfor stygt om meg.
Jeg prøver å ikke tenke på deg overhodet.
Jeg begynner å bli flink til det om dagen. Men om natta drømmer jeg om deg.
Er det ikke urettferdig?
Den heter altså "Jeg har vært her før".
Man skriver inn noe i søkefeltet.
Kjærlighet, liv, død... Det viser seg at noen tenkt på det for lenge siden.
Man er ikke den eneste. Så man kan kanskje greie seg likevel.
- Fortell hvordan man klarer seg likevel. - Du søker på "håp".
Vi har "Håp".
Say not the struggle nought availeth.
Mammas yndlingsdikt.
Si ei at striden er forgjeves
At smerten ikke noe tjener til
At kampen i sin svøpe ikke feiler
At ting slik de var, fortsatt er
Til tross for at bølgene som trette bryter
Mot stranden aldri vil vinne jord
Så kommer de til sist å lykkes
Når strømmen vokser og blir sterk
Ei blott i øst lyset nærmer seg
Når dagen gryr ved himmelens stripe
Foran oss stiger solen sakte
Mot vest finnes imidlertid et opplyst land
I begynnelsen trodde jeg at jeg kunne redde deg.
Men til slutt er alt jeg kan gjøre å hedre deg.
Min mor, fremst blant kvinner.
Min varme og min trøst.
Min trygghet, min stolthet.
Du er den jeg vil glede.
Du er den jeg vil skal applaudere meg.
Faren min, fremst blant menn.
Læreren min og min dommer.
Den mannen jeg vet at jeg kommer til å bli.
Dere blir eldre nå. Dere er fortsatt foran meg, slik dere alltid kommer til å være.
For alltid lenger foran på veien.
Beklager at jeg så gjerne ville at dere skulle være sterke for evig.
Tilgi meg for at jeg fryktet deres ulykkelighet.
Slik som dere lider, skal jeg lide.
Slik som dere holder ut, skal jeg holde ut.
Hold mine hender og gå den gamle turen en siste gang.
Slipp så taket i meg.
Tekst: Lars-Kristian Holmsen sdimedia