ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Мій вчитель музики був валлієць.
Ґарет Джонс.
Так. Він мені подобався.
«Уявіть, що запихаєте м'яч для регбі…
у відро з водою».
Так він казав. Не знаю, що малося на увазі.
Не маю зеленого поняття.
Хліб небесний Хліб небесний
Годуй мене
Досхочу
Годуй мене
Досхочу
Що сталося з Ґаретом Джонсом?
Оглух, напевно.
Це наша остання поїздка, і Гілларі привезла нас в Портмеріон,
славиться своєю ексцентричної архітектурою,
у Гвінеді, Уельс.
Учора мама зізналася, що вони продали нашу милу домівку,
не сказавши мені.
Отже,
все це забудував такий собі Клоф Вільямс-Елліс.
Він випередив свій час, бо любив пристосовувати
старі будівлі.
Ось ці колони — він їх купив у 1932-м.
Тридцять років дивився на них і думав: «Що з ними робити?»
-Але зачекайте, доки побачите… -Так, що вийшло.
Наприклад, сім'я дзвонить і каже:
«Ми позбавляємося свого будинку, який нам більше не потрібен.
Заберете стару цеглу?»
Ми не зруйнували сімейний будинок. Ми його продали.
Ви зруйнували моє дитинство.
Ці діти галасують як божевільні.
Ти не знаєш, як валлійською «а ну стуліть срані пельки»?
-Тату. -Ні.
Мені не потрібні лайливі слова на моєму селфі-відео.
Звідси…
відкривається прекрасний вид.
-Привіт. -Привіт.
Щаслива родина.
Пам'ятаю, у мене теж така була.
З люблячими батьками і затишним
родинним домом.
Ти його слухаєш?
Чому ти мені не сказав?
-Чого? -Я не розумію.
Ми тиждень у дорозі. Міг би і ввернути слівце у розмову.
А що там казати?
Мені шкода, що будинок продано, Джеку, але згодом
ти будеш радий.
Сподіваюся, тобі сподобається і ти готовий до сільського життя.
Щоб примиритися до того,
як мама поїде до Лондону руйнувати мої спогади,
ми вирішили поїсти морозива.
Доброго ранку.
Піжон.
Так, я і валлійською можу.
-Ти добре говориш валлійською? -На розмовному рівні.
Гаразд, я слухаю.
-Починай розмову. -«Bore da».
-Це «Добрий ранок». -А далі?
«Popty ping».
«Popty ping»?
-А це що? -Мікрохвильовка валлійською.
Дуже розмовно.
Не можна ж так починати розмову з людиною.
Кажеш «Добрий ранок» і відразу
«мікрохвильовка»?
Я знаю розмовну валлійську.
Це розмовна валлійська для однієї конкретної розмови,
а саме, коли купуєш мікрохвильовку.
Це взагалі не розмова, це перше слово.
-Так. Мікрохвильовка. -«Мікрохвильовка»?
А він у відповідь: «Звичайно, зараз принесу».
Може, у цій поїздці вивчу більше.
-Я сама. -Усе гаразд?
-Так, дякую. -Моє холоднувате.
-Засунете його в popty ping? -Звичайно.
Дякую.
-Піжон. -Вона мене зрозуміла.
Цікаво, як валлійською ідіот.
Ідіот.
Вибачте, морозиво в ніс потрапило.
Не знаю, хто з вас гірший, ти чи він.
Виявляється, ти теж знаєш валлійську, тату.
Гілларі повернулася до Лондона,
а ми з Майклом продовжуємо валлійську пригоду.
Уельс знаменитий не тільки регбі, цибулею-пореєм і напоєм «Вімто».
Овець тут втричі більше, ніж людей.
Мама вирішила, що якщо ми в Уельсі,
треба з'їздити на овечу ферму.
Ми приїхали в Кланфайрфекан, чудове містечко,
до чабана Ґарета.
Вітаю в Тін Ліфан.
-І вам того ж. -Тут ти й забув валлійську.
-Добридень. Майкл. -Привіт, Майкле.
Дуже приємно.
Ви проведете день на цій фермі.
Я дам вам вівчарку. Зараз пройдемося полем.
Я дам вам інтерактивний урок
дресури вівчарок
і короткий урок валлійської.
Пограємо із собачкою.
-Підходить? -Дякую дуже.
-Це гак. Чабанський гак. -Так.
Ними ми ловимо овець.
Ми чіпляємо її
за шию.
Нагадує ту штуку, якою ми стягували тебе зі сцени.
-А ти не замовкав. -Неправда.
-Жартував, а ніхто не сміявся. -А ти чекав за лаштунками?
Я виходив з-за лаштунків і робив ось так.
-Добраніч! -Тягнув його.
Годі. Ходімо.
-Треба обрати собаку? -У мене вже є.
-Ти вивів собак? -Так.
-Він жартувати не любить, так? -Так.
Отже, це Джо, повністю — Пен Ті'р Джо.
Джо у нас знає команди.
Є команди «ліворуч» і «праворуч».
Отже, «ліворуч» — це come-by.
-Запам'ятав? «Come-by»? -«Come-by».
Свисток для цієї команди…
-«Come-by», свисток, свисток. -Так.
«Come-by».
Хто така Даяна?
-Ні, «da iawn». -Це означає «добре». Відмінно.
найважливіша з команд, Майкле,
це «лежати», «стоп».
І це…
А свисток…
А тепер постарайтеся якомога голосніше.
-Від щирого серця. -Так.
-Ну, готові? -Так.
Виглядало так, ніби ти хотів мене поцілувати.
-Ну, ми готові? -Так, почнімо.
Наше завдання — загнати овець до цієї обори.
Почнімо.
Добре.
Не знав, що вони побіжуть на мене.
«Come-way, ha-way!» Ні!
-Навіщо ти їх пропускаєш? -Не пропускаю!
-Джеку! -Як мокрий салат.
-Ні! -Апорт!
-Ні, Джеку! -Апорт!
Не кидай мою палку! Це образа!
Немає сенсу їх хапати. Нічого не виходить.
-Ні, немає. -Постривай, Джеку.
Кумбайя, сюди.
Що ти робиш?
-А ти як гадаєш? -Він не такий розумний, як вівці.
Якщо я заарканю ватажка…
-Так! -Одну загнав!
Джеку, відійди, а?
Ти нічого не робиш, тільки заважаєш.
-Я одну затяг! -Джеку.
Ти що робиш?
Давай, Джеку.
«Come-by, come-by».
-Давай. -«Come-by».
-Заходь, Джеку. -Так.
Заходь.
Сидіти.
Ні! Повернися!
Що ви робите?
Гей ви! Вівці!
Заходьте негайно.
Годі дуркувати.
Негайно до обори!
Рахую до п'яти, і якщо не будете в кошарі,
то підете в рагу.
Годі знущатися.
Ну от, молодці.
-Є! -Молодці.
Чудово.
-Дякую, Майкле. -Ось як це робиться.
Виключно силою духа і масштабом своєї особистості
я загнав овець на місце.
Ми зробили це разом.
-Я їх вимотав. -Ось тут погоджуся.
У кінці вони були виснажені.
Типу, «Ми більше не можемо. Пішли вже до обори».
Чудово. Ходімо.
Я не вівця!
-Іди. -Ні!
Ні, ні, ні!
Ти не зачинив кляті ворота!
Після всього цього!
Далі Ґарет везе нас на екскурсію по фермі
на своєму позашляховику.
Чесно кажучи, побачив один акр — вважай, що бачив усі.
Джентльмени, як там у вас справи?
Тату, у тебе все гаразд?
Тільки не висовуйтеся.
З іншого боку скеля.
Ого.
Триста метрів.
Це ти, Майкле?
Це у мене зламалося стегно.
Ти хоча б це почув.
Зараз буде жорстко.
О ні, Максе.
Максе, мені не подобається ця поза.
Максе. Максе, не треба!
Тату.
Як справи, Джеку?
Макс пукнув мені в обличчя
практично в упор.
Тільки не це! Максе, ні!
Закрий сфінктер!
Не смій!
Макс!
Вважаєш, це смішно, Максе?
Він хоче на двір?
Ні!
Максе!
Як сказати «стоп»?
Як валлійською «стоп»?
-«Cachu». -«Cachu»?
-«Cachu». -«Cachu».
-Ти скомандував йому срати. -Ні!
-А ну сери на нього, Максе! -Ні!
Не «cachu»!
Ну от. Ми на вершині Дінасу.
Ми прибули.
Отже, Дінас.
У перекладі з валлійської
це означає місто.
Це була стара кельтська фортеця.
Зрозуміло, чому її звели тут.
Моя родина працювала на цій землі 370 років, Джеку.
-Ліверпуль там? -Точно.
Вітер доносить звуки сигналізації.
Це місце мене притягувало
від самого дитинства.
І саме тут я скінчу свої дні.
-Так. -Тому що поїду звідси в труні.
Є такий валлійський вираз.
Місце, де душа знаходить спокій.
Для мене це місце тут.
У тебе на спині мокра пляма.
-Що? -Так, правда.
Напевно, Макс тебе обпісяв.
-Ти жартуєш? -Ні.
-Це правда? -Макс попісяв…
От навіщо він висунув свою помадку.
Це американські гірки.
І ця емоційна сцена
завершує валлійську частину нашої поїздки.
СНОУДОНІЯ
Далі мама організувала нам поїздку на північ
до Озерного краю.
І зветься він так не дарма. Правильно,
там повно озер.
Він ними буквально завалений.
І пенсіонерами.
Якщо ви любите озера, ви потрапили куди треба.
ОЗЕРА
Мамуля забронювала для нас номер у розкішному «Арметвейт-Холі»
і замовила чаювання.
-Як чудово, —
сказав… ніхто.
Треба піднімати ставки.
У вас є міцні напої?
-Є текіла. -Мені дві.
-Дві текіли? -Так.
-Що ти робиш? -Ти не пробував мексиканську каву?
Ми начебто п'ємо чай.
-Так. -Це чаювання.
А ти все псуєш своєю текілою.
Це правда!
Текілою нічого не можна зіпсувати. Вона все тільки покращує.
Атмосфера суха, як цей корж.
-Є пропозиція. -Так?
-Одна партія у крокет. -Так?
Якщо ти виграєш, виконуватимемо мамин план.
Якщо я, пустимося берега.
Так, звичайно.
Згоден.
Добре.
Ти граєш…
як Донкі Конг.
Гаразд.
Ходімо.
-Текіла, сер. -Дякую.
Arriba!
-Ходімо. -Господи.
Я отримаю задоволення.
Я тебе розіб’ю до ноги.
Так.
-Почнімо. -Переможець отримує все.
Це я теж зніму.
Потримаєш пальто?
Ти взявся за справу серйозно.
Ну добре.
Тоді так.
Дідько. Ти…
-Що це за звук? -Це потяг.
-Це був потяг. -Це не потяг.
-Це з твого телефону. -Ні. Ти що, не…
-Ти шахрай. -Ні!
-Ти шахрай! -Ні!
Я…
-Ти невмілий шахрай. -Ні, неправда.
-Це не я! -Ти невмілий шахрай.
Це потяг. Там залізниця.
Ні!
Вигравши парі, я хочу показати Майклу,
що Британія — це не тільки чай і крокет.
У цій країні відбуваються дивовижні речі.
Звичайно, майже усе тут пов'язано з озерами.
Але одна із цих розваг — плавання у холодній воді.
Ми приїхали на озеро Бассентвейт,
щоб зустрітися з місцевою моржихою Вінні
і дізнатися, що це таке.
Вінні.
-Джеку! -Привіт, як справи?
-Рада знайомству. -Вінні як Вінстон Черчилль?
Ні, Вінні як Вінні-Пух.
-Так, авжеж. -Так.
-Але це безпечно? -Абсолютно.
Тут немає акул
або крокодилів яких-небудь?
Хіба що у моєму рідному Конго.
У дитинстві ми не плавали.
Ми тільки дивилися, як плавають білі,
але нас у воду не пускали.
Боялися, бо багато людей гинуло.
А коли ми переїхали сюди, це було так просто,
і я подумала: «Треба спробувати».
Я приготувала для вас поплавок.
Він мені не потрібен.
Поплавок потрібен, щоб вас було видно. Іноді тут багато човнів.
Не треба. Я сам підготувався.
Я заходжу.
-Без гідрокостюма. -Так.
-Боже. -Ти диви!
Там ярлик.
Це шкарпетка.
Що це?
Це не ярлик, це шкарпетка.
Я знав, що вода холодна…
і прихопив шкарпетку.
Я зроблю вигляд, що нічого не бачила.
Пішли.
Постривай…
До дідька усе. Беру гідрокостюм.
-Гідрокостюм. -Який холодний.
Ні. Він підігрітий.
-Що ж, спробуємо. -Мені потрібна більша шкарпетка.
А може, пара.
Вони вам не потрібні.
Я радо допоможу.
Заходимо?
Носок трохи задерся.
Він завжди краще вмів роздягатися, ніж одягатися.
Здається, ти мені поміняла місцями пару органів.
Заходимо.
-Не поспішай, Джеку. -Добре.
Настає момент,
коли процес стає вельми неприємним для чоловіка.
-А, яйця? -Так.
Але моржування покращує лібідо.
-Правда? -Так.
А у жінок усе підтягується.
Це камінь, а не реакція на твої слова.
У тебе що, інсульт?
Не знаю. Я краще тут поталапаюся.
Тобі сподобається.
У мене буде мікроінсульт
на глибині.
Вінні!
Ми зайшли!
-Джеку, ти… -Освіжає.
Не будь скиглієм.
Ти маєш бути морським богом.
Майклу мало було паплюжити мене з берега: він найняв човен.
Де ж той айсберг, коли він потрібен.
Знімай гідрокостюм і не будь скиглієм.
Не хочу, Вінні. Він мені подобається.
Якщо… Коли ти його знімеш, тобі стане ще приємніше.
Відчуєш,
що ти живий.
Повір мені.
Гаразд. Знімай.
Гаразд.
Ненавиджу тебе, Вінні!
Так!
Я нічого не відчуваю.
Це жахливо, Вінні.
Я знаю, сонечко світить, але повірте,
вода тут холодна, як кров мого тата.
-Не кидай мене! -Ні, я не пущу тебе в човен.
Геть.
Бехніть його веслом, якщо треба.
Майкл! Як ти міг мене кинути?
-Відчуваєш, як це корисно? -Так-так.
-Почуваєшся живим? -Я…
-Ти відчуваєш… -Я живий!
Твій друг шкарпетка.
Чистенька.
Та облиш!
Вінні, це було чудово.
-Тобі сподобалося? -Так.
-Мабуть… -Я залишу собі.
Гаразд.
На згадку про нашу зустріч.
Вінні!
Ну вибач.
Вибач.
Мені дуже сподобалося плавати в холодній воді.
Однак
постфактум я розумію, чому цим займається
більше жінок, ніж чоловіків.
Черепаха
заповзла у панцир.
Не знаю, чи вийде назад.
Далі я запланував розвагу, яка по силах навіть Майклу.
Прогулянки на природі — улюблена справа британців.
Ласкаво просимо у похід
з ламами.
Ми йдемо на Кетбеллс-Терас із Джорджем
і Допі.
Допі ліворуч.
Нас ведуть наш гід Рубі і Свен.
Ми не поспішаючи піднімемося на вершину.
Допі хлопчик чи дівчинка?
-Він хлопчик, але кастрований. -Так, я просто…
Чоловічих достоїнств ти тут не побачиш.
Ну що, Допі?
Коли тебе кастрували? Давно?
Боляче було?
Отже,
перед нами Дервент-Вотер.
Ліворуч гора Скіддо, а на озері ми бачимо острови.
Острів святого Герберта, а також Дервент-Айл.
-Чудово, Джеку. -Красиво.
Ви згадали святого Герберта.
Ніколи не чув про такого.
Ну звичайно, святий Герберт є.
Лорд Поклінґтон вважав себе королем Кесвіка
і стріляв по човнах із гармат.
Ексцентричний хлопчина.
А ще ми бачимо…
Що ти…
Що ти робиш?
-Нічого. -Припини.
-Тато, я не… -Припини.
Я просто трохи…
Хочеш, щоб це потрапило тобі в дупу?
Припини.
У тебе в капелюсі миска. Я подумав, що тут ми зможемо їх погодувати.
Вони будуть у захваті.
-Насиплю сюди. -Ні!
Присядь, а вони поїдять.
Не потрібна мені ця погань у капелюсі.
Допі потрібна.
Ми йдемо цією дорогою.
Знову чухатимеш яйця або місце, де вони були?
Джеку, йди.
Хто кого веде?
Це не тут.
-Джеку, чому ти так… -Ні.
Він вийшов з-під контролю.
Джордже, йди вперед. Не ганьби мене.
Ти мене ганьбиш, Джордже.
Не сходи зі стежки.
Як Рубі веліла. Отож. Дякую.
Якщо він зараз такий нахабний, уявляю собі,
яким він був із яйцями.
Так, годі. Ходімо.
Іди з татком.
Допі хороший хлопчик.
Тільки не голосом Вінстона.
Так.
Ти тепер експерт із лам?
Треба нам завести ламу.
Допі, поїдеш зі мною до Оксфордширу?
Ми щойно купили хатку у селі.
Коли моя дружина до тебе звикне,
спатимеш із нами в ліжку.
Не очікував, що потоваришую…
з ламою.
Лама була доволі мила.
Знаєш, як я назвав би ламу?
-Як? -Далай.
Так.
Далай-Лама.
Всі б казали…
«Джеку, ти такий жартівник!»
Кендрік Ламар?
Я не розумію, про що ти.
Вистачить із мене маминих модних готелів.
Сьогодні в Картмелі ми замовили дещо простіше
і цікавіше.
Сільське.
Дуже сільське.
Добридень.
Привіт, ласкаво просимо.
Номер на вас чекає.
Проходьте сюди.
-Дуже дякую. -Так.
У сільському дусі, так?
Я ж казав, це колишня стайня.
Добре. А це що за фігня?
-Я знаю… -Що?
…що ти скажеш.
У номері немає телевізора.
Але у мене є ноутбук, і ми можемо подивитися Netflix.
Це твої жарти, так?
Ти знущаєшся.
Ти хотів сільського життя. Ось тобі сільське життя.
Спати з кіньми.
-Почуваєшся як вдома? -Смішний жарт.
Ходімо в машину.
Ні, тату, ми залишаємося.
Це повне занурення
у кінський світ.
Не потрібен мені кінський світ.
Я не спатиму тут із конем.
Не з конем. Кінь за загородою. Ми спимо в ліжку.
Якщо це не підготовка до сільського життя, то я навіть не знаю.
Тут усе по-справжньому.
У цій стайні пропонують гостям провести ніч
поруч із гігантським фризьким конем.
Анекдот!
Ну що, влаштовуємося на ніч?
Якщо я спатиму тут,
мені знадобиться сильне снодійне.
Можу попросити у Дружка кетамін.
Настає ніч,
і дона Вайтгола явно лякає перспектива
прокинутися з головою коня в ліжку.
Я ляжу із цього боку, щоб краще бачити конячку.
-Тато. -Що ти робиш?
-Скажеш коню «добраніч»? -Ні.
Я з ним не вітався
і не збираюся прощатися.
Лягай, заради бога.
Бачу, ти виставив
свою палицю.
Тату, ти тільки подивися на розмір.
Подивися!
У мене таке зазвичай вранці.
Чи безпечно лягати в ліжко, коли він такий?
-Тату? -Що?
Подивися на коня. Він у всеозброєнні.
Ти б зайшов до нього
зі столовою ложкою і допоміг йому.
Так.
Словом, час лягати, Джеку. Добраніч.
Так.
Годі гратися в конячки.
Добраніч.
Вранці на сніданок
обійдемося вівсянкою?
Думаю, мені знадобиться кінська доза.
Джеку.
Підтягни попруги, а?
Боюся,
ти занадто зашорений.
Тут стільки корисних послуг, зокрема,
ранкова побудка від доброзичливою покоївки.
Господи, Джеку.
Так?
Що це за кобила?
Це містер Джей-Бі.
Прибери містера Джей-Бі.
-Він мені не потрібен в ліжку. -Це побудка.
Ні.
-Це шетландський поні. -Ні.
-Хіба не милий? -Не милий.
Краще за будильник, правда?
Як спалося?
Навіщо я на це погодився?
Спав я просто жахливо.
Голос у тебе трохи хрипкий.
Не починай.
Цей кінь виходить з-під контролю, Джек.
-Можеш його вгамувати? -В якому сенсі вгамувати?
Привіт.
-Не лізь у ліжко. -Хочеш пообійматися?
Ні.
Важкі копита.
Ти сам винен.
Я багато бачив у житті, але ось це —
не можу не загіготати!
Він намагається сюди влізти.
Я не пущу тебе в ліжко. Ні!
Він знайшов мляву морквину.
Ні.
Тепер, коли я звів з розуму Майкла і, ймовірно, поні,
повернемося до маминого плану.
ОЗЕРНИЙ КРАЙ
Ми їхали п'ять годин до прекрасного Озерного краю,
перетнули кордон і опинилися в шотландських горах.
ФОРТ-ВІЛЬЯМ
ЛОХ-НЕСС
По дорозі ми милувалися прекрасними краєвидами
на гори Ґленко.
ШОТЛАНДІЯ
Раптом поїздка опинилася під загрозою з медичних причин.
Шетландський поні встав дибки.
-Дибки? -Так, дибки.
А потім він наступив мені на ногу.
Куди він подівся?
-Ти давно мив ноги? -Я не можу мити цю ногу.
Бо тут тхне.
-Це ненормально. -Не пхай мені її.
-Ні. Ні! -Гадаєш, це сепсис?
-Ні! -Це може бути сепсис.
-Забери її. -Тату!
Я намагаюся вести машину.
Пізніше, коли Майкл вкотре переодягнувся,
ми прибули до готелю, який замовила мама:
Карберрі-Тауер у Масселборо.
Навіщо тут візок?
-Я подзвонив і попросив. -Ну ні.
Так.
Не міг ти цього зробити.
У мене травма.
У них є така послуга.
-Я подзвонив і замовив. -Дурниці.
Це не дурниці. Я травмований.
Я пошкодив ногу.
-Добридень. -Привіт.
-Привіт, друже. Вибачте. -О боже.
-З вами все гаразд? -Так.
-Дякую. -Господи боже мій.
Що сталося?
Травма на прогулянці верхи.
Мені дуже шкода.
І мені шкода, але це маячня.
Ти загравав із Милим Поні.
-Це неправда. -Правда.
-Ти можеш віднести багаж? -Можу.
Обережно.
Не можу повірити, що він нав'язав мені свої сумки.
…прекрасний пейзаж, сонце світить.
Я був би радий
прогулятися територією, але…
-У нас є ціпок. -І клятий рюкзак.
-Годі. -Тато!
Як ти швидко зіскочив із візку.
Там цінні речі.
Не сумніваюся.
-Перепрошую. -Нічого страшного.
-Прошу за мною. -Може, допоможеш?
-Ні, ти сам впораєшся. -Майкле.
Не ганьбися.
Я не…
Тату!
На наступний ранок мама запланувала
виконати мою дитячу мрію:
вирушити на пошуки
лохнеського чудовиська.
Лохнеське чудовисько вперше сфотографували 2 травня 1933 року.
Пізніше виявилося, що це фальшивка, але з тих пір, як не дивно,
чудовисько бачили сотні разів.
ЛОХ-НЕСС
За допомогою у пошуках чудовиська ми звернулися до Мисливцеві на Нессі.
NESSIEHUNTER.COM
Будь напоготові.
Воно може з'явитися в будь-який момент.
Он!
Ні, вибач.
Це просто качка. Вибач.
-Добридень. -Стів?
-Ви, напевно, Джек. -Ви, напевно, Стів.
Дуже приємно.
-Це Майкл. -Добридень, дуже приємно.
ЛОХ-НЕСС ТОПЛЯК
Стів Фелтем 30 років тому відмовився від звичайного життя,
щоб оселитися у трейлері на берегах Лох-Несса
і шукати чудовисько.
Він дійсно герой сучасності.
Коли ви були ближче всього до того, щоб побачити Нессі?
Минулого літа
мій друг з іншого берега озера привіз мені
найкращий доказ у всій історії…
-Стривайте. Я вам зараз покажу. -Це череп?
Так!
-Череп із дуже довгою шиєю. -Хвилинку.
Ось він.
Вам сподобається.
Ось, дивіться.
Тут метрів шість.
А глибина там метрів 150.
Схоже на круасан.
Човен, з якого це знято,
ходить у годинні рейси щодня.
Тобто він пропливав над цим місцем сотні і сотні разів.
Тож у нас найбільше шансів
побачити Нессі, якщо сісти в цей човен.
Поплисти з ним на човні.
-До цього місця. -Так.
І шукати великий предмет.
Це наш найкращий шанс.
Із двома професійними мисливцями на Нессі
ми просто приречені на успіх.
Чи не так?
Чому він спрямований на чиюсь спальню?
Вона красуня.
Тепер зрозуміло, чому.
Сподіваюся, ти шпигуєш за іншим мисливцем на Нессі.
-Стежу за суперником. -А не що-небудь.
Він дійсно спрямований на чийсь будинок.
-Правда? -Так.
Напевно, треба опустити трохи. Так, отак.
-Дякую. -Нема за що.
У друга Стіва було вільне вікно, і ми вийшли на озеро.
Якщо ми його впіймаємо, то просто випустимо, як рибу.
Пішли зловимо Нессі.
Не знаю, ким ти себе уявляєш у цій жовтій куртці.
Красенем.
У 2020-му році Рональд помітив велику пляму на своєму радарі,
і багато хто вважає, що це був лохнеський монстр.
Це ви знайшли дивний об'єкт?
-Так, і про це казали в новинах. -Ого.
За весь час, що я на Лох-Нессі,
це найбільш вражаючий доказ того,
що в озері щось є.
-Може, ми знову його побачимо. -Так.
Ми наближаємося до того місця,
де ми засікли його на радарі.
Не зводьте очей із радара.
Все, що з'являється у цій темній плямі —
або риба, або монстр.
Шукайте велику червону крапку.
Поки що нічого.
Тут головне — терпіння. Гра на вичікування.
Він чекав на це 30 років.
У мене на це пішло 50 років.
-П'ятдесят? -Так, п'ятдесят.
Так, я не готовий мірятися заслугами.
Я тут лише шість годин,
і я вже починаю нервувати.
Гаразд, я беру справу у свої руки.
Розкидаємо приманку, риб'ячі кишки.
Щелепи вони влаштовували, отже, і для Нессі згодяться.
Виглядає непогано.
Ну що, кидаємо?
Так, постривай.
Тридцять один рік.
Може, вона на інтервальному голодуванні.
Знаєте, коли їдять…
раз на сезон.
Для чудовиська — раз на сезон.
-Ще відерце. -Так.
Тільки акуратно.
Тато.
-Так, я бачу твою методику. -Куди ти кинув відро?
Відро стане в нагоді, бо якщо з'явиться монстр,
можна ним йому вгатити.
Можливо, сьогодні це наш єдиний улов.
Здається, у моряків були пісні, які підманювали русалок?
Так, спеціальні пісні.
Тільки не просіть його заспівати.
Нехай прийде до нас Веллерман Принесе нам цукор, чай і ром
А коли з'явиться Нессі Знімемося з якоря і підемо
Це не та пісня.
Вона не годиться ні для кого,
зокрема для монстра.
Цей хлопець остаточно здурів.
Іди сюди, скотиняко!
Іди до Джекі.
Іди до Джекі!
Так…
Блін.
-Тату? -Що?
Спустися сюди з ятером на випадок, якщо клюне.
Це малоймовірно.
Тату, є!
Клює!
Та облиш.
Вона мене тягне на глибину!
Тримай мене за ноги, тату!
Давай!
Майже витягли.
Я її втрачаю!
Ти ідіот.
-Майже спіймав. -Так, я бачив.
Там нічого не було.
Вона…
Вона втекла.
Вона пручалася як навіжена.
Майже дістав її.
Ти свідок.
-Я не свідок. -Ти все бачив.
Я бачив, як ти чомусь здійняв галас.
Я відчував її силу.
-Так. -На кінці хапалки.
Це не міф.
День, коли легенда
стала реальністю.
Я тепер справжній мисливець на Нессі: як і ці хлопці,
я її не бачив,
але можу це стверджувати.
А тепер тріумфальна пісня.
Ходив по морях корабель один «І звався він «Біллі о’Ті»
Дули вітри, щогла гойдалася Дули вітри, мої друзі
Нехай прийде до нас Веллерман Принесе нам цукор, чай і ром
А коли закінчимо свої справи Знімемося з якоря і підемо
Чудово.
Я займався сексом на тій вежі.
Сподіваюся, ти їй сказав: «Хочеш побачити лохнеське чудовисько?»
Отже, я викреслив один пункт зі списку того, що треба встигнути до смерті.
Як це було чудово.
Пора і повечеряти.
Ми розраховували на філе Нессі, але зі зрозумілих причин
довелося задовольнитися хаґґисом.
Дякую.
Люблю, коли на тарілку ставлять сковородочку.
Трохи театральності за вечерею.
Традиційно.
Хаґґіс.
Дуже непогано.
Джеку.
Не передаси сіль?
-Будь ласка. -Солі достатньо.
Для тебе, але не для мене.
Мені б трохи більше солі.
Передаси сіль?
Гаразд.
Вельми вдячний.
Дякую.
Джеку, можна мені ще перець?
Взагалі-то… вибач.
Перцю тут цілком достатньо.
І так добре.
Залишу його на випадок, якщо ти передумаєш.
Дякую.
Чи не міг би ти
налити мені крапельку
червоного вина?
Господи, я сяду поруч із тобою.
-Ні, не треба. Дякую. -Ні.
Хіба крапельку…
Я не… Я тобі не дворецький.
Вечеря плюс прогулянка.
Ти передаси мені червоне вино?
Так, я…
Достатньо.
Дякую.
Ти розумієш,
що у мене був час переварити цю новину,
і я зміг її прийняти.
Таким чином,
я благословляю тебе
на переїзд до провінції.
-Благословляєш? -Так.
Благословляю вас.
Я радий за вас і ваше нове життя.
І хоча ви продали наш будинок, це не страшно.
Я благословляю тебе
почати
нове життя.
-Не треба мені благословення. -Але я його даю.
Воно твоє.
Мені воно не потрібне.
Ну,
якщо знадобиться, воно в тебе є.
Благословення.
Мені воно не потрібне.
Але якщо знадобиться…
Мені воно не потрібне.
Але якщо знадобиться,
воно в тебе є.
Але мені воно не потрібне.
Ну…
Малоймовірно, що мені знадобиться твоє благословення.
-Ну… -На будинок, який я вже купив.
Але в глибині душі ти переживаєш,
що починаєш нове життя
у селі
у 81 рік?
-Це досить пізно для… -Так.
…такого серйозного вибору.
-Слава богу, що є мама. -Так, звичайно.
Бо ти б ні за що
не зробив би такий крок…
Колишній господар будинку залишив нам два трактори,
і мама вже покаталася на обох.
Твоя мама може осідлати що завгодно.
Добре.
Взагалі…
-Це не зовсім те… -Ні, я не…
Ні.
Я не мав на увазі того, що ти подумав.
-Ти знаєш, що я хотів сказати. -Знаю.
Наступного ранку мама перевершила себе.
Я обожнюю Гаррі Поттера.
Я дивився всі фільми і читав приблизно одну книгу.
Вона купила нам квитки на справжній «Гоґвартс-експрес»,
паровоз «Якобит» 1949-го року, який знімали в кіно.
Фанати з усього світу приїжджають на ньому покататися.
Ікло в житті набагато менший.
Цей потяг нагадує мені той, яким я їздив в школу,
коли був маленьким.
Ти вчився в Гоґвартсі?
Гоґвартса не існує, Джеку. Час тобі це зрозуміти.
Ти, напевно, був старостою Слізерина?
-Це справжні потяги. -Наш вагон.
Ця залізнична подорож найкраща у світі,
починається у Форт-Вільямі,
біля підніжжя найвищої гори у Великобританії, Бен-Невіс,
і проходить повз озер до Мелліґу
на південному березі острова Скай.
Діти, мабуть, у захваті.
Вони сіли на потяг Гаррі Поттера, але не очікували побачити Вольдеморта.
-Боже. -Власною особою.
-Як кумедно. -Може, тебе наймуть аніматором.
Лякати дітей.
Тату, це міст Гаррі Поттера.
Правда, здорово?
Розбуди мене, коли приїдемо.
Тату, поглянь!
Так, це міст.
У нас у Патні теж є міст.
Із цим місцем у мене пов'язані приємні спогади,
бо після весілля
я приїжджав сюди
до тестя і тещі.
Вони жили тут?
Так. Недалеко звідси.
Ми приїжджали на машині.
Їхати доводилося довго.
У мене була маленька спортивна автівка…
Ми були закохані до нестями.
Молоді й закохані.
Не такі вже й молоді.
Так, так.
-Вона була молодша за тебе. -Так, вона була молодшою.
У якомусь сенсі мої романтичні спогади
звідси.
Ми йшли…
на цілий день
із кошиком для пікніка,
їли…
Ми були у величезному полі, де ріс верес і ще щось,
і раптом полив дощ.
Вона вся промокла, аж до… аж до.
Їй довелося зняти сукню, настільки вона промокла.
Слухай, годі. Давай без барвистих деталей.
Пам'ятаю, як розтирав її,
витирав
і думав: «Мені подобається те, що я бачу».
Як зійти з потягу?
Вона чудово виглядала в купальнику.
Серйозно?
Їй було що їм обтягнути.
Вона була неймовірно,
неймовірно гарна, ця Джейн.
Яка ще Джейн?
Тобто?
-Ти сказав «Джейн»? -Так, Джейн.
Моя перша дружина.
-Це все було про першу дружину? -Так.
Я думав, що про маму.
Ні, твою маму я зустрів пізніше.
Навіщо ти…
Навіщо ти розповідав мені романтичні історії про Джейн?
Ти сам про це заговорив.
Ми говорили про шотландські гори.
Якщо вже хочеш розповідати про романтичні відпустки,
хоча б розповідай
про романтичні відпустки з моєю мамою.
Добре.
Боюся,
до кінця поїздки я пошкодую про те, що це сказав.
Але поки що
не треба про інших дружин.
Гаразд, добре.
Щоб заткнути фонтан бруду, треба було відволікти тата
веселою грою.
Це типу смішно?
Ну…
-Це тунельна гра. -Дідько.
Це не така гра, яка може мене розважити.
-Іншим разом. -Ти комік.
Ти і викривляй лице.
Куди ти подівся?
-Бу! -Ой!
Ну вилазь, Джеку.
Якщо прийде контролер, у нього складеться неправильне враження.
Фу! Я твій син.
А він не знає, що ти мій син.
Ти наступний. Хоч разочок!
Гаразд. Один раз.
Лише один.
Тунель.
Привіт. Хочете що-небудь?
Ні, дякую. Він забагато…
А, він уже? О боже.
От і видно, що ми в Шотландії.
Ти їй кажеш, що я нетверезий,
а вона оком не кліпнула
і покотила собі візок далі коридором.
Та таких пасажирів, мабуть, повний потяг.
Вона дивується, коли хтось не п'яний.
Оце так поїздка!
Якщо поїдете, реєструйтеся завчасно.
Бо застрягнете в очікуванні прокатної мітли.
Залишилося проїхати кілька годин до Единбургу.
Гілларі запланувала останній етап поїздки
у місці, де почалася наша комедійна подорож.
Я щороку виступав на знаменитому Единбурзькому фестивалі.
Усі британські коміки починають свою кар'єру тут.
Де б не був зараз тато, він дивиться на нас згори.
Він не мертвий,
він просто зарозумілий.
У 2011-му
я вирішив, що буде прикольно запросити Майкла на сцену.
Він не підвів, і публіка була в захваті.
Через десять років і п'ять подорожей по світу
ми знову тут.
Мамо!
Не потрап під машину.
-Привіт, мамію. -Як справи?
-Привіт, мамусю. -Привіт, бубочко.
Мамуся приєдналася до нас,
і, бажаючи закінчити останню поїздку з помпою,
вона організувала нам зустріч
з однією з найвідоміших шотландських груп
у Королівському медичному коледжі.
Ну що,
ви готові?
Усе гаразд?
Вона відчиняється всередину.
-Та-да! -Так.
Вас вітає «Единбурзької військове тату».
Дякую.
Яка у нього історія?
«Единбурзьке військове тату» спочатку було шоу,
яке повинно було
згуртувати військових і цивільних 70 років тому.
Отже, якщо ви готові, ми вас трохи потренуємо,
бо сьогодні у нас виступ, і ми хочемо,
щоб ви взяли в ньому участь.
-Чудово. Так. -Як здорово!
Не виключено, що за нами гнатимуться аж до кордону.
Але ми спробуємо.
Джеку, давай…
Ти фальшивиш.
Що? Де ти навчилася грати на волинці?
-Це звучало… -Це звучало як волинка.
-Так. -Вона правда зіграла на волинці.
Продовжимо.
Не впевнений, що волинка мені до душі.
Я вподобав великий барабан.
Завжди хотів спробувати страпон.
-Одягай, Джеку. -Так-так.
-Ти не проти його вдягнути? -Ні.
Просто перекоти… Так, так.
І просунь голову.
Ні, мамо.
Припини!
Їх треба…
Джеку.
Вуаля.
Так.
-Я встану в кінці? -Бас зазвичай стоїть посередині.
-Он як. -Майкле, нам треба…
-Обережно, там тато! -Де? Вибач.
-Що ти робиш? -Це великий барабан.
-Я встану між вами. -Обережно!
Я між вами.
Він нас уб'є цим барабаном.
Спробуй з басом. Постукай у барабан.
Швидкий марш.
Ти що… Ти правда це зробив?
-Так, звичайно. -Чи ти там стояв?
Звичайно, ні.
А ти не чула?
-Ні. -Нічого не хочеш сказати?
Хочеш поговорити з татом? Вибач.
Говори.
-Ти справді грав? -Так!
-Грав. -Просто запитав.
-Ви закінчили? -Так.
У нас ще є
людина під назвою тамбурмажор, що керує оркестром.
-Ось це б йому підійшло. -Один із…
-Блискучий. -Так.
Я спробую.
Якщо ми підемо по бруківці, татові можуть знадобитися
відразу обидва.
Щоб оркестр замовк,
треба підняти його вгору…
Я піднімаю його ось так,
і тоді…
Ти не пройдеш!
Він більше схожий на Саурона.
З мого досвіду, коли людина отримує в руки цей жезл…
-Вона втрачає розум. -Так, люди відразу…
Велика влада — велика відповідальність.
-Я командую. -Жезл вгору.
Приготуйтеся зупинитися.
Якщо барабанщик не слухається, його так зупиняють?
Так, сер.
Опускай, тато. Потренуємося. Злетімо з котушок.
Так, відмінно. Супер.
Думаю, ми готові.
Ми ще не вивчили пісню.
ПЛОЩА ПАРЛАМЕНТУ
Майкл-тамбурмажор гаркав команди,
а ми з Гілларі готувалися марширувати вздовж Ройял-Майл
із «Королівським військовим тату».
Ці зйомки, мабуть, використають у кампанії «Так»
у наступному референдумі про незалежність Шотландії.
Труби й барабани, у центрі,
Приготуватися.
Кроком
руш!
Джеку, ти збився з ритму.
Не збився. Це вони збилися.
Увійди в ритм!
Можете забрати бухло, але мою свободу ви не відберете!
Гілларі, припини. Це неввічливо.
Я загубила палички.
-Ну ж бо, мамо. Штурмуємо Карлайл! -Джек!
Джеку!
-Дідько. -Кругом!
Вінстоне, твій капелюх.
Прости, Вінсте.
Мені так сподобалося,
що я був готовий перейти кордон і мочити англійців.
Ще одну пісеньку!
Замість цього
ми попрямували до Единбурзького замку милуватися видами
і прощатися з емоційною останньою поїздкою.
-Тут холоднувато. -Годі.
-Ти думаєш? -Так.
-Але це хороший фінал. -Так.
І ці сурмачі такі чудові.
-Так. -Сурмачі і барабанщики.
-Я подумав, що це гарний фінал. -Так.
Сумний,
але хороший.
-Сумно, що все закінчується? -Так.
-Думаю, ми нічого не забули. -Ні.
Я сумуватиму.
Коли я стогну і скаржуся,
я думаю: «А що тобі ще робити?»
-Так. -У 81 рік.
Тобі так пощастило.
Так… Я знаю, що мені пощастило.
І мені страшенно пощастило.
Було здорово.
У нас іще буде багато спільних справ, але не поїздок.
-Дякую. -Було весело.
Не дуді!
-Волинки. -Я думав, ти полюбив волинку.
Так, але без оркестру вона звучить як задушена кішка.
У мене залишився для вас останній сюрприз.
Я забезпечила вам ефектне повернення додому.
Дуже ефектне. Вам сподобається.
Отже,
це мій прощальний подарунок.
Не треба. Навіщо?
Такий гарний сімейний момент,
і тут ви починаєте лизатися.
Іще раз, і більше не будемо.
-Бажано ніколи. -Так.
-Годі. -Просто хочу насолодитися цим моментом.
Цікаво, ти виконав звичай?
Тебе не обходить.
Не треба… Відчепись!
Скільки тобі років?
-Вісімдесят один рік. -Так.
-По-твоєму, це смішно? -Просто перевірив.
А у тебе щось є під кільтом?
У мене? Звичайно, немає.
Довелося засунути яйця у шкарпетку.
Гілларі не жартувала про сюрприз.
Вона організувала нам захоплюючий політ.
Хлопці з Біґґін-Гілл прилетіли по нас
на «Спітфайрах» часів Другої світової.
Оце так прощання!
Тільки б не назавжди.
Сподіваюся, ці штуки перевірили як слід.
Я з дитинства мріяв політати на такому.
Приголомшливо, так, тату?
Досить цікаво.
Чергова галочка у списку.
Ну, подивимося, на що здатні ці хлопці?
Зробимо мертву петлю.
Анізащо.
Я сказав ні!
О боже.
Не забувай посміхатися, тату.
О боже.
Дідько.
Вимкни.
Дідько.
Зараз ригну.
О боже.
Господи.
Тобі сподобалося, тату?
Боюся, мені недобре.
Треба було потягом.
Переклад субтитрів: Марина Замятіна