ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ДЕСЬ В АНГЛІЙСЬКІЙ ПРОВІНЦІЇ…
Твою ж матір.
Що з ним?
Тату?
Тату!
Негайно посадіть літак.
ЛОНДОН
ЗА ТРИ ТИЖНІ ДО ЦЬОГО
Це був важкий рік
для багатьох людей на планеті,
і наша сім'я теж пережила багато страшних моментів.
На щастя, справи пішли на лад.
Карантин дався мені непросто.
Я вільна пташка.
Посадити у клітку
такого павича…
Це непросто.
А от татові сподобалося.
Гілларі?
Що?
Принеси вина, будь ласка.
Чесно кажучи, мені сподобався карантин,
бо
можна ні з ким не бачитися.
І в цілому, мушу сказати,
я не любитель людей.
Ніхто не смів його обіймати,
а для нього це ідеальний варіант,
і йому буквально заборонили законом спілкуватися з друзями Гілларі.
Я мало чим займався під час карантину.
Який же я красунчик!
Так, сидіти на замку разом — це було нелегко.
Довелося докладати зусиль.
Прибери ноги.
Вона 14 місяців була у нього на побігеньках.
Дивно, що його не заарештували за рабовласництво.
Отже, я організувала цю останню поїздку.
Щоб вигнати їх із дому,
я відправляю їх у поїздку Британією,
щоб розповісти про наш прекрасний острів.
Не брехатиму вам,
я думав, що остання поїздка буде до Швейцарії,
до однієї із тих клінік.
Але проїхатися Британією — це навіть веселіше.
-Привіт. Як справи? -Привіт, мамо.
Які ви ошатні.
Ми йдемо обідати з нашим дорогим сином.
Ви схожі на сутенерів.
-Як мило. -Це правда!
Ви ніби з кліпу Снуп Дога.
Як негарно!
Зате ти схожий на волоцюгу.
Наш тур починається з найсуворішого виклику:
родина Вайтголл на людях
їсть іноземну їжу.
Навіщо ти нас привів до китайської забігайлівки?
-Це не китайська забігайлівка. -Саме вона.
Ні!
Це «Лакі Кет» Гордона Ремсі.
Він мішленівський шеф-кухар, і це азіатський ф'южн.
І не забігайлівка. Ми сидимо у ресторані.
-Це його ресторан? -Це його ресторан.
Ти ж не думаєш, що він особисто тут працює?
Ти ж знаєш цих людей.
Вони заробляють на своєму імені.
Як називається це місце, де подають курятину?
-«Кентакі фрайд чікен»? -«Кентакі фрайд чікен».
Ти коли-небудь бачив там полковника Сандерса?
Гадаєш, він вийде
зі своєю широкою бородою і скаже «йо-хо-хо»?
-Авжеж, ні. -Це інше.
Гордон Ремсі не полковник Сандерс.
Я його бачу просто зараз.
Я його бачу! Це він!
Та якого милого
йому бути у своєму ресторані?
-Це він! -Не він.
Він тут! Он той, у чорному.
Двійник, мабуть.
Що б ви хотіли до основної страви?
Мені варене яйце.
-Та облиш. -Ні.
-Варене яйце? -Так.
Звичайно, сер. Я поговорю з кухарем і підійду до вас.
Що ти так дивишся?
Ми прийшли до Гордона Ремсі, одного з найкращих…
Не бачу сенсу це їсти. Залишу це на тарілці.
Шеф, вибачте, там відвідувач просить варене яйце.
Та пішов він.
Це що тобі, «Золоте яйце» на Олд-Кент-роуд?
Запитай, зварити в мішечок, посмажити чи засунути йому в дупу.
Мушу сказати, це дивовижно.
Виглядає як дохлятина.
Вибачте, сер.
На жаль, сьогодні у нас в меню немає яєць.
Зрозуміло. Гаразд.
Слава богу, розібралися.
Поїздка, яку я організувала,
справжнє диво. Ви побачите усе найкраще у Британії.
А краще за все те,
що ти не зможеш ображати іноземців.
Якщо не поїдемо до Шотландії.
-Усе гаразд? -Усе чудово.
-Дякую вам. -Можна прибрати?
Одну секунду. Перепрошую.
Не треба. Прибирайте.
Ненавиджу марнотратство.
Це не такий ресторан. Що ти хочеш залишити?
-Ні, дякую. -Це залишаємо?
Стривайте. Напевно… Передай, будь ласка.
Ні, я хочу це!
Ти їстимеш єдину галушку із собачого пакета?
Так, поклади.
Це не собачий пакет.
Це пакети для лайна Філлі.
Вони надійно закриваються.
Вибачте, будь ласка.
Думаю, достатньо.
-Ні. -Гілларі.
-Ти взяла контейнер? -Так, взяла.
Гілларі, досить.
-Зупинись. -Вибачте.
Якщо ти мені передаси пакет, я покладу його у контейнер.
Я не дам тобі засунути шматок риби
у сумочку.
Яке марнотратство!
-Дякую дуже. -Вибачте мою дружину.
Це точно він.
Я його покличу.
Гордоне!
-Добрий день. -Горді.
Як у нас справи?
-Дуже смачно. Я в захваті. -Чудово.
Вони давно не виходили з дому.
Він їсть здебільшого прісну їжу.
Хочеш сказати, я готую прісно?
-Я не мав цього на увазі. -А мені так здалося.
Ми зазвичай їмо прісну їжу, а ця — смачна.
-Мені так здалося. -Я не…
Мені… Це дуже смачно.
-Твою матір. -Що? Дуже смачно.
-Випрямися. -Вибач.
Слухай тих, хто старший і розумніший.
У цієї людини багато дітей.
-Фертильна людина. -Так.
-Вибачте? -Фертильна.
-Гарне слово. Означає «плодюча». -Так.
-Його сестра щойно народила. -Вітаю.
У нас тепер є онук. А цей… Однім словом, гальмо.
Чесно кажучи, ти не готовий бути татом.
Ти про себе подбати не можеш, не те що про дітей.
ти б забув їх у магазині, коли вийшов би по вино.
Так і бачу. «Дідько! Діти!»
Ну звичайно.
-І знайди нормальну роботу. -Так.
У нього є нормальна робота.
Ким, тіктокером?
-Ні. -Ах ти засранець.
-Гордоне, велике спасибі. -Вдалої поїздки.
-Дуже дякую. -Радий тебе бачити.
-Який він милий. -Я ж казав, він чарівний.
Ти казав, що його тут немає.
Я казав, що його не буде, а якби був, всіх зачарував би.
От брехло.
Хто оплатить рахунок?
Узагалі-то я домовилася з Гордоном.
Боже.
У нього буде шоста дитина?
Хіба що дивом. За рахунок не хвилюйся.
Але від вас потрібна одна крихітна послуга.
Це жарт.
-Хочеш допомогти? -Я допомагаю.
Ми маємо робити це разом.
Що ти робиш?
-Нічого. -Вони брудні.
Повірити не можу.
Ви взагалі щось робите руками?
Навіщо тобі рукавички? Ти нічого не миєш.
-Щоб захистити себе. -Ти вже постарайся.
Добре, але я не хочу, щоб руки пересохли.
-Ви серйозно? -Ми думали, вони чисті.
Ось це чисте?
Ну добре, тут є маленька плямочка.
-Плямочка? -Так. Ну вибач!
Гордон?
Вибачте, шефе.
-Гордоне? -Ти його засмутив.
Уже все чисто.
Коли я зібрався, а тато простежив, щоб мама його зібрала,
ми вирушили у чарівну подорож Великобританією.
Із нагоди нашого від'їзду
я орендував дещо особливе і типово британське,
щоб їздити країною.
-Відчуваєш ностальгію? -Ні.
Не машина, а посміховисько.
-Зате дійсно відчуваєш дорогу. -Так.
Кожен сантиметр дороги.
-Ми поїдемо повз Букінгемського палацу? -Бу!
Ганьба!
Не ображай королівську родину.
#КомандаМеґан.
Я прихопив для британського туру класичні англійські закуски.
Мариновані яйця.
-Обожнюю їх. -Боже.
-Я їх не відкривав. -Звичайно…
-Сподіваюся, ти не збираєшся їх їсти. -Збираюся.
-О ні. -О так.
Тримай їх подалі від мене.
Безумовно.
Навіщо ми приїхали в місце,
де ніколи не гасне червоне світло?
Не хвилюйся, воно зміниться.
Неспішна поїздка містом.
Не заводиться.
-Ти заглух. -Так.
Мабуть, треба…
Вибачте.
-Як її завести? -Вибачте.
Я просто…
Скажу, щоб проїжджали.
Вибачте.
Треба витиснути зчеплення.
Узагалі-то руки треба тримати на 10 і 14 годин.
Потрібні поради від хлопця, у якого немає прав?
Я досі відчуваю запах того яйця.
Смакота.
Як маринують яйця? Ти не знаєш?
Що тут у нас? Оцет…
-Ні! Ти мене облив! -Вибач!
Ти запитав, що в них, і я спробував прочитати етикетку.
Тепер усе на підлозі.
-Можна витру твоїм пальто? -Ні!
Не чіпай моє пальто.
Ідея з «міні» була вдалою,
але він був затісний і тепер смердів маринадом.
Тож ми поміняли тачку.
ЛОНДОН
Для першої зупинки Гілларі обрала Серн-Еббас у Дорсеті
із його давнім ритуалом-танцем морріс.
СЕРН-ЕББАС
Морріс — унікальний англійський народний танок,
чия історія налічує мінімум 500 років.
Дехто вірить, що він підвищує плодючість,
зокрема, група, що танцює
на цій тисячолітній крейдяній фігурі із величезним кийком,
на гіганті Серн-Еббас.
Натяк зрозумілий, мамуля.
Ти ж знаєш стару приказку?
Яку?
Усе треба спробувати хоч раз,
крім
інцесту
і танцю морріс.
Але сьогодні все зміниться.
Уточнюю,
маю на увазі морріс.
це «Вессекс Морріс Мен», найкрутіший гурт у Дорсеті.
-Браво. -Привіт.
-Здрастуйте.
Добридень.
І давно ви стали людьми бубонця?
Років 40 тому.
Я взагалі-то новачок. Дехто робить це довше.
Я міг би стати новою зміною.
-Так, так. -Так, будь ласка.
-Ти танцюєш жахливо. -Ні.
На відміну від мене.
Мене запрошували на шоу Strictly Come Dancing…
Ого.
…але я відмовився заради дружини.
Знаєте, прокляття Strictly.
Ти боявся, що хтось із профі до тебе залицятиметься?
Так, почне приставати, і в результаті я заплутаюся
у тенетах пристрасті
і таке інше.
Де ви танцюєте?
Зазвичай піднімаємося на вершину Серн-Аббас, де гігант.
Ви йдете туди, тому що ви немолоді,
і танець має допомогти вам…
-Так. -Тобто…
У нього з цим проблеми.
Жодних проблем у мене немає.
Це у тебе проблеми.
Де мої онуки?
Моя травнева жердина у повному порядку.
-Ну що, потрусимо бубонцями? -Так.
Прийшов час енергійному цуценяті
повчитися у цих старих псів, залитих сидром.
Я покажу вам основні па.
Усе просто: Один, два, три, стрибок, один, два, три, стрибок.
Один, два, три, стрибок, один, два, три, стрибок.
-Можна включити музику? -Карді Бі, наприклад?
-«WAP»? -Що?
«WAP», «Wet Ass Pussy».
-Про що це він? -Не знаю.
Що-небудь сучасніше.
Краще класику.
-«Shepherd's Hey». -Так.
Їдьмо.
Акуратненько.
-Цього разу. -Один, два, три, стрибок.
-Один, два, три, стрибок.
Давай, Майкле.
Так.
Танок починається, іще до всіх па,
із похитування і кроків назад.
Один, два…
-Погойдування. -Так.
Мені подобається.
Головне у танці морріс —
те, що треба усе робити синхронно.
Якщо ви хочете подивитися…
Стегна, стегна, стегна і потім поза.
Може, саме тому у мене немає онуків.
Так, не виключено.
Я цього і очікував. Девіде, про тебе я був кращої думки.
Один, два.
Не хочу критикувати, але тебе занесло праворуч.
Господи боже.
І тут ніяк без порад.
Знаєте, чого можна досягти, якщо його осучаснити?
Залучити молодь.
-Ми не хочемо його осучаснювати. -Один, два, три.
Мах і хвойдин присід.
-Бачу, це нелегка робота. -І не говори.
Якби він робив усе всерйоз, вийшло б непогано.
А зараз від нього самі проблеми.
Може, покажеш йому, як це робиться?
Бо я думаю…
навряд чи у мене добре вийде.
Можливо, у тебе вийде краще.
І один, і два, і стрибок.
Зрозуміло, у кого ти такий.
У деяких людей це в крові. Вони схоплюють на льоту.
Почнімо.
А декому доводиться починати буквально з азів.
Ні, неправильно. Усе спочатку.
Виходить іще гірше.
Назад. Один, два і стрибок.
Один, два, три, стрибок. Один, два, три, стрибок.
Нам треба попрацювати до початку танцю родючості.
Скільки у нас тижнів, щоб навчитися?
Можна скакати з посмішкою від вуха до вуха
і махати хустками,
але це не танець морріс,
якщо ти танцюєш сам.
…назад, два, три.
Погойдуємося.
Не будь дитиною.
-Зробимо перерву. -Здається, виходить.
Тепер у душ.
Біґ Мак.
Міняємося сорочками?
-Так. -Дякую.
Залиште бубонці тут. У душі не брязкати!
Із морріс-хлопчиків ми стали морріс-мужами.
Нарешті я вдягну костюм, на який жінки злетяться як мухи на мед.
Найбільше мене хвилює питання, як ми поділимо фанаток.
Бо коли ми закінчимо танець родючості,
усі жінки в радіусі милі від цього пагорба
завагітніють.
Я готовий до виступу.
Залишається знайти інших.
А саме, Джима, Рольфа,
Ель-Чапо, Сидромонстра,
Шаґґу і Шакіла.
Вони мене підвезуть.
Але мушу відлити до того, як ми сядемо в машину.
Так, зараз іду.
Я пісяю.
Чекайте у машині.
Так, я майже закінчив.
По дорозі ми потрапили у типову британську грозу.
І хоча танцівникам морріс сильний вітер не страшний,
цей базіка злякався.
Ти вийдеш із машини?
Не вийду.
-Ми зараз почнемо танцювати. -Я бачу.
Але я туди не вийду.
-Чому? -Вітер, матір його!
Оце так батьківська підтримка.
Вибачте його. Як ми стаємо?
Двійками?
Хусточки.
Відчуйте ритм, відчуйте риму
Ховайтеся, красуні Морріс починається
Зараз ви побачите дещо пікантне.
Тато вболівав за нас на трибуні,
а ми готувалися махати хустками.
Погойдуємося назад.
Стрибок.
Тримайтеся.
-Назад і поворот. -Уперед.
Ісусові сльози!
О ні! Він загубив капелюх!
Головне — танцювати так, ніби ніхто тебе не бачить,
крім того маніяка в машині.
Знаю, це важко зрозуміти з мого чарівного танцю,
але на цей момент я озвірів від боротьби з вітром.
Усі разом.
Руки вгору.
І вниз.
-Веди нас. -Супер.
Ми підемо за тобою.
Гаразд, Сидромонстре,
де святкуватимемо?
Язичницький ритуал зробив свою справу.
Коли бригада родючості попрямувала вниз,
з'явилося сонце,
а також татусь.
Ну що, ти відчуваєш себе більш плідним?
Здається, так.
Хоча, напевно, для повного ефекту
треба було брати активнішу участь.
Боже!
Я відчуваю цю енергію, тату.
Сотні років…
язичницької енергії вирують у моїх венах.
Схоже, ти геть здурів.
-Я тепер моррісовець. -Так.
Я знайшов своє покликання.
Куди б я не йшов, усі шепотітимуть моє ім'я.
«Це він…
чоловік із бубонцями».
-Язик як бубонець. -Тату.
Із запахом грициків, що досі лоскотав наші ніздрі,
назавтра ми поїхали до Кента назустріч новому сюрпризу від Гілларі.
Мушу сказати,
мамуся постаралася як слід.
Тобі точно сподобається.
-Ти знаєш, куди ми їдемо? -Ні.
До будинку твого кумира.
-Мого кумира? -Так.
-Думай. -У мене їх багато.
Від цього ти кінчаєш у джинси.
Від GOAT.
Я не ношу джинси.
Здаюся. Хто? Скажи мені.
Вінстон Черчилль.
Неймовірно.
Можна більше ентузіазму?
Тато вам скаже, що Вінстон Черчилль був найбільшим лідером в історії.
Але для багатьох він просто лисий чувак, який показував пташку.
Чартвелл був домівкою родини Черчилль протягом 40 років.
Кльова хата.
Хоча за 50 років можна було поставити джакузі.
-Привіт. -Привіт.
Майкле, вітаємо у Чартвеллі.
-Підемо до будинку? -Так.
Чудово. Ходімо.
Куратор Кетрін Картер проведе для нас екскурсію,
щоб тато відчув, що наблизився до свого кумира.
Це вітальня.
Тут родина Черчилля проводила багато часу.
Її меблювала дружина Черчилля, тож кімната повністю у її стилі.
Це Вінні?
Це Клементина.
Вона була дружиною Черчилля більше 50 років.
Я думав, що її звали Вінні.
Ти дійсно думав, що дружину Вінстона Черчилля звали Вінні?
Ну, так.
Ні, це Вінні Мандела.
-Так. -Це Вінні Мандела.
Думаєш, їх так і звали — Вінстон і Вінні Черчилль?
Якщо подумати,
це було б дивно.
-Клемі. -Клемі.
Давно ви цікавитеся Черчиллем?
Я вивчала історію і завжди цікавилася Другою світовою.
Чартвелл об'єднує те й інше.
-Ви багато знаєте про Черчилля? -Дещо знаю.
Напевно, більше, ніж ти.
День народження Черчилля?
30 листопада 1874.
-Гальмо. -30 листопада…
Якщо ти повторюєш за нею, це не рахується.
Яке у нього друге ім'я?
-Спенсер. -Правильно?
-І Леонард. -Так, і Леонард.
Який сорт сигар любив Черчилль?
«Ромео і Джульєтта».
Пригальмовує.
-Ходімо далі. -Чудово.
Поводься пристойно.
Далі ми пройшли до знаменитого кабінету Черчилля.
Тут Черчилль просиджував ночі
над промовами, статтями, листами і книгами.
Для нього це було серцем Чартвелла.
Другий раунд вікторини.
-Ні. -Його улюблена фраза?
Допоможи мені господь.
«Ми боротимемося на пляжах».
-Я в тебе вірив. -Це класика.
Заперечуватимеш?
-Це не улюблена фраза. -А я вважаю, що так.
Побачивши Педді Макгіннеса, люди кричать «ані іскри, ані лампочки»!
Хто такий Педді Макгінесс?
Він історик?
-Ні? -Ні.
Він один з найвідоміших телеведучих, а ти його не знаєш.
-Він рідня Гіннесам? -Ні.
Хто був прем'єр-міністром перед Черчиллем?
Невілл Чемберлен.
А до нього Стенлі Болдуїн.
А хто був до нього?
-Не знаєш. -Джордж Вашингтон?
-Ну…
-Він не був прем'єром. -Ні, він був президентом.
Але він був до Невілла Чемберлена.
Отже, пів-очка.
Якщо ви не проти, я можу показати вам дещо незвичайне.
За цими дверима…
Як ви думаєте, що? Відгадайте.
Спальня?
-Так? -Погляньте, як він збудився.
-Ти диви. -Ого.
У останні пару років
ми пускали сюди лише небагатьох,
тож усе тут залишилося як при Вінстоні.
А можна татові полежати на ліжку?
Боюся, що ні. Це неможливо.
Бачиш? У нього над ліжком портрет батька.
А у тебе в будинку немає жодної моєї фотографії,
тим паче над ліжком.
А праворуч у нього мама.
Може, вона йому заважала, коли він балувався з Вінні.
Клемі.
Позаду мене ще одні двері.
Може, хтось із вас хоче
заглянути всередину.
-Прошу. Проходь. -Треба тягнути сильніше.
-Що там? -Ванна.
Як відомо, Черчилль приймав ванну два-три рази на день.
Він працював лежачи у ванні.
Часто одна з його секретарок знаходилася поруч,
на цьому стільчику.
Відгонить # MeToo.
А як він із неї вилазив?
Він був кремезний.
Це не полегшувало справи.
Наприклад, я б не вибрався без сторонньої допомоги.
Доживши до певного віку,
ти бачиш ванну і думаєш про те, як туди влазити й вилазити.
Хочеш, я тебе зніму в його ванній?
Навіщо мені фото в його ванній?
Бо це рідкісна можливість
побувати у спальні кумира.
Посміхнися. Зроби радісне обличчя.
Зробимо фото, як ти спускаєш воду?
Ні, я не хочу нахилятися і спускати воду.
Мабуть, він тут спланував не одне бомбардування.
Можна більше поваги?
Ми в домі великої людини, видатної особистості,
а ти тільки й говориш про те, як він планував бомбардування.
Так.
-Дякую вам, Кетрін. -Нема за що.
І вибачте його.
Останній шанс залізти в ліжко.
Лише для селфі.
-У жодному разі. -Чому?
-Це ліжко Черчилля. -Я не полізу в ліжко Черчилля.
-Тобі сподобається. -Ні.
-Кому сподобається? -Тобі.
Ні. Чого б це я захотів спаплюжити ліжко Черчилля?
-Навіщо його паплюжити? Сядь. -Лягти у нього — це паплюження.
Чудова екскурсія.
А це що?
-Гостьова книга. -Гостьова книга!
-Так. -Навряд чи в ній можна писати.
-Це експонат. -Ні, можна.
Тату, це експонат.
Навіщо б її тримали
під товстезним склом, якби хотіли, щоб у ній писали?
Я лише ім'я напишу.
Не ганьбися.
Ну от. Кладемо на місце.
Ходімо звідси, швидко.
Ти надбив скло, тату.
Так. Не страшно.
-Отак. -Ти спаплюжив дім Черчилля.
-Воно тріснуло. -Та знаю я. Гаразд?
Пішли в машину.
Ти спаплюжив гостьову книгу свого кумира.
Іншим разом не підписуйся, коли паплюжиш чужу власність.
Як смішно!
МАЙКЛ ВАЙТГОЛЛ
ЧАРТВЕЛЛ
Далі ми їдемо до Девона,
на батьківщину девонського чаю і Майкла Вайтголла.
Як не дивно, на дорожніх знаках цього немає.
Мабуть, місця не вистачило.
Ми проїжджаємо одну з головних наших пам'яток.
СТОУНХЕНДЖ
Дивись, Стоунхендж!
-І що? -Може, заїдемо?
-Ні, звичайно. -Чому? Я ніколи там не був.
-Ми проїжджаємо мимо. -Я не хочу проїжджати мимо.
-Зупинись. -Ні.
-Ми сто разів проїжджали Стоунхендж. -Але я жодного разу там не був.
Це одне із найбільш знаменитих місць у країні,
і ми проїжджаємо мимо.
Нема там чого роздивлятися. Купка каменюк.
Пригальмуй. Хочу подивитися.
Ні.
-Я ніколи їх не бачив. -Що ти робиш?
-Ні, я хочу побачити Стоунхендж. -Закрий дах. Ні!
-Ми все пропустимо. -Припини! Сядь.
-Тату! -Сядь!
Тату!
Ми пропустили Стоунхендж.
-Заморозив мене. -Я хотів його розгледіти.
Мій батько мене покалічив.
Здається, зап'ястя зламано.
Ні, воно у тебе завжди було слабке.
Еге, ти ж бачив, як ставили ці каменюки.
Як смішно!
Ми їхали на острів Бер.
Готель у стилі модерн у 1929 році відчинив свої двері
для багатих і знаменитих.
Але острів перш за все славиться тим, що Агата Крісті
писала романи, коли жила тут у пляжному будиночку.
Це як же треба нудьгувати у відпустці, щоб написати роман?
Драматична деталь:
двічі на день прилив відрізає острів від материка.
-Джеку. -Люблю солоний морське повітря.
За чверть п'ята.
Нам треба встигнути на цей морський трактор. Ходімо.
Я йду.
Риба з картоплею.
-Поїмо рибу з картоплею? -Ні, ми не…
-Я нічого не їв. Я голодний. -Ми не їстимемо рибу з картоплею.
-Тату! -Ні!
Ми на морі. Це традиція.
-Ні. Ходімо. -Чому?
Пропустимо морський трактор.
-О п'ятій. -Так.
-Котра зараз? -Котра?
За чверть п'ята.
-Встигнемо. -П'ятнадцять хвилин.
Я зараз. Я підійду туди.
-Візьми валізи… -Так, я…
Не будь ідіотом.
-От блазень. -Ці валізи!
Може, у них є якась лежана ковбаса.
Не запізнися.
-Добридень. -Добрий вечір, сер.
-Заберете сумки? -Авжеж.
ЛАСКАВО ПРОСИМО НА БОРТ МОРСЬКИЙ ТРАКТОР НА ОСТРІВ БЕР
2 ФУНТА ЗА ПОЇЗДКУ
Можна мені камбалу?
І тріску.
І дві порції…
Велика це скільки?
-Іще на кого-небудь чекаємо? -Так.
На мого сина-імбецила,
який пішов по рибу з картоплею.
Сподіваюся, зараз з'явиться.
Ні, це ключ від номера. Вибачте.
Де ж мій гаманець?
Джеку, де ти вештався?
То що, їдьмо?
Тату!
Тату, не їдь!
Майкле Вайтголл, негайно поверніться!
Тату!
Де ти був?
-Навіщо ти поїхав? -Де ти був, матір твою?
-Купував рибу з картоплею. -Не сміши мене.
Це пором. Це не твоя особиста яхта.
Риба з картоплею зіпсована. Я наскрізь мокрий.
-Пригощайся. -Ні, дякую.
Імбецил.
Ось хто ти є.
Ти знаєш, що таке імбецил?
Той, хто запізнюється на пором, щоб купити рибу з картоплею,
а потім упускає їх у пісок.
-А от ти по-іншому називаєшся. -Правда?
Зрадник.
-Не сміши мене. -Зрадник і є.
-Залишив… -Не треба.
-Людину… -Не треба.
…у біді.
На сердитих картоплю возять.
Як смішно!
Не можна ж побувати на острові Агати Крісті
і не зануритися у детективну атмосферу!
Тому Гілларі записала нас на детективний квест із вбивством.
Гостям готелю роздають ролі,
і вони беруть участь у театралізованій виставі.
Я мав бути конюхом, а тато власником пабу.
Майкі?
Ну що, готовий піти до особняку тусуватися з модною публікою?
Готовий.
Я готовий.
ти ж господар пабу. Що це таке?
Я Еркюль Пруаро.
Так не годиться.
Ти мусиш грати свою роль, інакше нічого не вийде.
З якого дива мені бути власником пабу?
Тобто, стояти й казати…
…«Бажаєте кухлик гіркого?»
…і таке інше?
Ми з твоєю мамою вирішили, що я буду Пруаро.
І ви не пошкодували зусиль.
-Та ні. Просто вдягнув що знайшов. -Що знайшов?
Я постійно йду вечеряти із фальшивими вусами.
Мушу визнати, вони тобі личать.
Ти схожий на Гітлера у відпустці.
Спробуй-но акцент іще раз.
Мене звуть Еркюль Пруаро.
«Пруаро»? Ні.
-Пруаро. -Пруаро?
-Пруаро. -Пуаро.
Пуаро, так.
Костюм годиться, а з акцентом гірше.
Щоб поліпшити свій образ «Преро»,
тато взяв справу у свої руки.
Що ти робиш?
Дзвоню Девіду.
-Якому Девіду? -Девіду Суше, звичайно.
Моєму другові.
Ти не дзвонитимеш Девіду Суше.
-Дзвонитиму. -Він не відповість.
Я дзвоню Девіду Суше, справжньому Пуаро.
Не можна дзвонити Девіду Суше у костюмі Пуаро.
Ти з ним ледь знайомий.
Він подумає, що ти остаточно здурів.
ДЕВІД І ШЕЙЛА СУШЕ
Він тобі не відповість.
Закладаюся на 50 фунтів.
-Алло? -Та облиш.
-Це Майкл Вайтголл. -Радий чути.
Чим це ви займаєтеся?
-Привіт. Девіде, це Джек. -Привіт.
-Джеку, називай його сер Девід, гаразд? -Так.
Не панібратствуй.
Як ви здогадуєтеся, я граю Пуаро.
Так, я бачу.
У мене не дуже виходить акцент,
і я хотів попросити вас трохи допомогти.
Пам'ятаєте нациста з «Індіани Джонса»?
-Виходить схоже на нього. -Так.
-Спробуємо разом? -Так.
У вас не виходить «Пуаро»?
Je m'appelle Hercule Poirot.
Чудово, просто чудово.
Здається, уже краще.
Я чимось іще можу допомогти?
Я б багато чого ще хотів зробити, але…
ви ж розумієте, про що я…
Так, дуже дякую. Дякую за допомогу, сер Девід.
-Радий був поговорити. -Я теж дуже радий.
Хороший він.
-Помітив, який він доброзичливий? -Так, ти дружиш із Пуаро.
Молодець.
Вибору в нас не було.
Тато повинен був зіграти у рольову гру з незнайомцями.
Я думаю, що він волів би, щоб його отруїв дворецький.
Із напоями розібралися?
-Усіх обслужили? -Так, усе гаразд.
-Добрий вечір, вікарію. -Добрий вечір.
-Міледі. -Добрий вечір, Саймоне.
Усі гості готелю
брали участь у цьому квесті,
граючи ролі, які їм дісталися.
Актори мали зіграти ключові сцени
і змішатися з постояльцями, підкидаючи їм підказки.
Ми мали дізнатися, хто вбивця,
і в кінці вечора дізнатися відгадку.
Ключові персонажі були такі…
Усім добрий вечір.
Леді Баффі Менджер.
… господиня дому,
вікарій,
покоївка,
людина із джин-тоніком
і, звичайно, поліцейський.
Вона трохи заважка.
Вона б не змогла зіграти у «Footsteps in the Fog»
або в детективному фільмі.
Наче кінь увійшов.
Стукаючи копитами, так?
Вікарій виглядає підозріло.
Он той хлопець.
Схоже, на ньому перука.
Не довіряю чоловікам в перуках.
Каже людина із фальшивими вусами.
Він не справжній вікарій.
-Правда? -Так, це актори.
Зрозуміло.
Ти не зрозумів, що тут відбувається.
Це чиста горілка.
-Так. -П'яний підозрілий вікарій.
Може, тому він і вбиває.
Або ґвалтує.
Отож. Вбивство зі зґвалтуванням.
Вона відчула запах горілки, коли він напав на неї у стайні.
У даний момент він…
-Під підозрою. -Головний підозрюваний.
Папа не в’їжджав у ідею інтерактивного театру.
Він геть розгубився.
Передісторія могла йому допомогти.
Вітаю у моєму чудовому будинку.
сьогодні ми зібралися поговорити про нашу дорогу Роуз Дімпер.
Хто така Роуз Бампер?
Помовчи! Не заважай їй.
Ми дізналися, що місцева мешканка нещодавно померла,
залишивши гроші жителям села.
Вибачте, що перебиваю, місіс Баффі.
Ваш чоловік…
Він помер.
Потім ми дізнаємося, що він мав величезні борги і позашлюбну дитину.
Полювання за вбивцею почалося.
Цей вікарій небайдужий до господині дому.
Запам’ятай мої слова.
Я прошу вас не залишати острів.
Так, покінчимо із цим.
Констеблю, у цьому немає необхідності.
Ось ваш злочинець.
Хтивий вікарій!
Ти поквапився з розгадкою.
-Іще не було жодної підказки. -Твоя правда.
Гаразд, продовжуйте. Пробачте.
Поки Пуаро думав над новою версією, прийшов зоряний час конюха.
-Саймоне, можна вас на хвилину? -Так.
-Знаєте, кого я підозрюю? -Кого?
Садівника Гаррі.
Це він забив цвях у стілець.
Так, це я його попросила, але…
я ж не просила, щоб він стирчав!
Ні, не просили.
Доведеться знайти нового садівника.
Що ж, я вас залишу. Я досі у шоці.
Так.
Декого заарештують за награш.
Якщо це злочин, тобі світить довічне.
Мабуть, я на боці дами.
Джеку, вона вдова.
УЯЯБВ.
Що таке УЯЯБВ?
УЯЯБВ.
Удова, якій я б…
Пані та панове. Вечерю подано в їдальні.
У мене новий підозрюваний.
У цього хлопця російський акцент.
Він нам видавав ключі. Він дійсно працює в готелі.
Мабуть, підсипав йому полоній.
-Добридень. -Добридень.
Тато не здавався.
Не здавався, намагаючись усіх розлютити
у ході квесту.
О боже!
Думаю, великий Пуаро тут трохи помилився.
Що ти робиш?
-Що ти робиш? -Перевіряю.
-Він мертвий. -Так, він мертвий.
Вікарій мертвий.
Твій головний підозрюваний.
Так.
Яке розчарування.
Бідолашний вікарій. Він залишив Біблію!
-О боже! -Господи.
Сесіле!
-Мадам Фафф. -Констеблю Бейлі, швидше!
Треба було більше уваги приділити ключам.
-Вікарія можемо виключити. -Так.
Я перестав його підозрювати.
-Правда? -Так.
-Коли побачив його мертвим? -Так. Авжеж…
Ніхто не покине острів, поки я не розкрию справу.
Бідолашний вікарій.
Я знайшов його Біблію.
Подумав, може, пізніше
почитаємо її у номері.
Як гадаєш, коли його роздує…
-Це не Біблія. -А що?
Автобіографія Алана Шуґара.
-Подумати страшно… -Сюжет закручується.
Напевно, він начитався її і наклав на себе руки.
Поки ми їли головне блюдо, підозрювані не гаяли часу.
-Привіт, Саймоне. -Добридень.
-Добрий вечір, сер. -Добрий вечір.
-Мені подобаються ваші вуса. -Дякую.
Ви дозволите?
Так. Дякую.
Так, Саймоне,
гадаю, я знаю, хто це.
Це Баффі, розумієте?
Так. У неї коханець.
-Ні! -Ні…
Я бачила, як Джино пізно вночі спускався сходами.
Він зайшов до неї з чорного ходу?
До її спальні, так.
Я і без того забагато сказала. Я краще піду.
Це ти забагато сказав.
Кожен гість записав, кого підозрює,
і прийшов час дізнатися, хто мав рацію.
Кейт, сюди.
Копи!
Розгадка!
Судячи з підказок,
думаю, я знаю, хто вбивця.
Баффі Менджер
кохала чоловіка не настільки сильно, як ми вважали.
Насправді
у неї був роман із Джино.
І вона вішалася мені на шию.
І вона вішалася йому на шию.
Проходу не давала.
Але я все одно не думаю, що вона вбивця.
Я думаю, що насправді
це Кейт.
Ні!
Звідки ви це взяли?
О боже.
Бо тільки у вас
був ключ до шафки, у якій зберігалася отрута.
Бум!
І цей поворот сюжету завершив квест.
Тріумф ніхто не міг зіпсувати.
-Ти куди, Пуаро? -Що?
Великий Пуаро
знає відгадку.
Він перепив шампанського.
Ви бовдур.
Абсолютно очевидно, що ця жінка невинна.
Жінка, яка вам потрібна — ось вона!
-Ні, ви помиляєтеся! -Великий Пуаро знає.
-Ви маєте докази? -Чи вони потрібні? Все тут!
ні, докази потрібні.
Поліцейський довів, що це покоївка,
отже, це покоївка.
-Він бовдур. -Ну гаразд.
Це так не робиться.
Це була покоївка.
Це була я. Так! І ви мене не посадите у в'язницю.
-Я йду! -Взяти її!
-Ні! -Взяти її!
Великий Пуаро все знав.
Я мав її спровокувати.
І в ітозі все вдалося. Вона запанікувала і зізналася.
-Я знав! Від самого початку! -Ага.
Пуаро сьогодні трохи не в формі.
У всіх великих сищиків бувають погані дні.
Сьогодні був такий день.
Це був найкращий квест у світі.
ОСТРІВ БЕР
Наступний етап поїздки,
згідно із планом Гілларі, — батьківщина предків сім'ї Вайтголл:
Уельс.
СНОУДОНІЯ
Це місце славиться скелястими берегами, гарними горами,
і овець тут втричі більше, ніж людей.
Але красти їх не можна.
Хочеш цукерку?
Ні, дякую.
Скільки нам їхати? Шість годин?
-Ні, навряд чи так довго. -А я думаю, так.
-Думаєш? -Так.
Коли за кермом твоя бабуся, тоді так, шість.
Спробую поспати.
А це що?
Людина-слон!
Моя дорожня подушка.
Можна спати де завгодно. Можна спати на боці.
Можна спати скрізь.
Ти їдеш через одну з найгарніших частин цієї країни,
і дідька лисого не бачиш
через дурний капелюх людини-слона.
Це не капелюх людини-слона.
Це моя подушка — голова страуса.
І без неї я не можу заснути в машині.
Схоже на сіре яйце.
-Я увімкну музику? -Не треба музики.
Ні? У мене є хороші пісні.
Я дещо закачав спеціально для тебе.
Що?
Бо поїздка присвячена родині, нашій спадщині і т. і.
Я подумав, тобі сподобається.
Ні, краще клубну класику.
-Вмикай. -Що, тут?
Так.
Це?
Розділ перший: тримати обличчя.
-Серйозно? -Коли Гітлер…
-А що такого? -Це твоя аудіокнижка.
Так.
Ти завантажив книжку
зі своєю автобіографією, щоб ми її слухали.
Так, щоб ти послухав про свою родину, про нашу спадщину і так далі.
-Ти розумієш, як це дивно? -Так.
-Звичайно. -Ти слухаєш сам себе.
Так. Ну так, я її начитав…
Але я думав, тобі сподобається. А що тобі ще робити?
-Принаймні я засну. -Тс-с!
…подорожуючи країною в якості інструктора ВПС.
-Ніхто не думав… -Можеш зробити себе тихіше?
Обидва екземпляри.
…пілот у льотній куртці на хутрі.
-Стерео-Майкл Вайтголл. -…шовкова краватка.
Терорист би не витримав.
Це було проти…
Це був іспанський фільм.
Роуз Тобіас Шоу була режисером з підбору акторів.
-«Ні, але я впораюся». -Якого біса?
-Тато! -Що?
-Навіщо ти це зробив? -Щоб ти не пропустив цей уривок.
Там про Джуді Денч.
-Що? -Вона така весела.
Джуді Денч висунула голову з-за рогу.
-Ти знав, що там проходить -Весільний прийом, Майкле? –
сказала вона і зникла.
Проблема із церквою св. Іоанна у Вільямі була в тому,
що вона була не у Вільямі.
У Вільямі була церква, але не святого Іоанна…
УЕЛЬС
ГОТЕЛЬ «ПАЛЕ ХОЛ»
Після історичної поїздки ми прибули до готелю «Пале Хол»
біля підніжжя гори Сноудон.
Там на нас чекала Гілларі,
щоб відсвяткувати 35-річчя весілля моїх батьків.
Виглядає непогано.
Досить непогано.
У нас із твоєю мамою сьогодні важлива дата.
Ти це розумієш?
-Річниця? -Так.
-Це… -Тридцять п'ять років?
-Так. Це немало. -Неймовірно.
Якщо побачиш мій капелюх за дверима, знай, що…
…ми зайняті.
Може, у цьому готелі є якийсь флігель.
Сподіваюся, ти взяв достатньо затичок для вух.
Ти знаєш, як твоя мама поводиться, коли розпалиться.
Може, я взагалі не зупинюся в цьому готелі.
-Не хвилюйся, якщо… -Ого.
-Якщо почуєш крики… -Замовкни. Поглянь!
-Хіба не гарно? -Дуже мило.
Навіщо комусь знадобилося будувати такий будинок в Уельсі?
Тримай себе в руках.
Не говори таких речей, коли ми вийдемо з машини.
Містере Вайтголл?
-Це я. Добридень. -Як справи? Як доїхали?
-Чудово. -Ласкаво просимо до «Пале Холу».
-Як справи? -Чудово.
На мене вже чекає прекрасна юна діва?
-Безумовно. -Прекрасна юна діва?
Не кажи так про мою матір.
-Прекрасна, юна, повна пазуха цицьок… -Годі!
-Привіт! -Привіт!
-Привіт. -Рада бачити.
-Хочеш поцілувати Вінстона? -Не хочу.
Вінстон, привітайся.
Привіт, бубочка.
-Чудово виглядаєш. -Дякую.
Із річницею!
-Так! -Як ви їхали?
-Тридцять п'ять років. -Довго.
-Але не 35 років. -Не 35 років, ні.
-Отже… -Чудово.
Я забронювала цей п'ятизірковий готель,
бо сьогодні ти тут обідатимеш і так далі.
-Наша річниця весілля. -Наша річниця весілля.
Але, боюся, цього року буде невеликий сюрприз,
бо я хочу, щоб ми із Джеком вирушили в похід.
У дитинстві я брала вас у походи,
і я подумала, що можна відтворити наші спогади.
Ми будемо в наметі, а він в п'ятизірковому готелі?
-Так. -Мені це подобається.
Ти задоволений?
Ні.
Кайфолам.
Але ти не залишишся один,
бо…
гадаю, Вінстону нема чого робити в наметі.
І ось ще що я хочу сказати,
Майкле…
Я знаю, що в Чартвеллі тебе не пустили у ванну і ліжко Черчилля.
Але Вінстон Черчилль зупинявся тут.
Тут є номер Черчилля.
Правда?
Тобто ми мотаємося по країні,
щоб я міг залазити у ванни і ліжка,
де раніше побував Вінстон Черчилль.
-Так чи ні? -Ну, так.
Зрозумів. Я святкуватиму річницю весілля наодинці…
-Ні! -…із лялькою…
-Іще гірше. -…у ліжку Черчилля.
Тільки в готелі не говори,
що святкуватимеш річницю весілля
у ліжку з лялькою.
-Вони можуть неправильно зрозуміти… -Не скажу.
…або правильно.
Ми прямуємо до Енґлсі,
де мама розповість мені, що це не просто похід з ночівлею,
а скельний похід,
тобто ми ночуємо над прірвою.
Ну ні, це не для мене.
Ми з мамою проведемо ніч високо над водою і камінням,
біля самої скелі,
на цих хитких ношах, підвішених на мотузці.
Здається, це тут.
А!
-Привіт! -Привіт!
-Привіт. -Я Сем.
-Привіт, Семе. -Я Гілларі.
-Ви знаєте, що ми робимо? -Як мені моторошно.
Насувається вечір,
і нам час взяти спорядження і буквально стрибнути зі скелі.
Боже. Це дійсно скеля.
Може, піднімемо цю штуку наверх?
Я спущуся туди, опущу на неї дупу,
а ви мене спустите.
І все буде в порядку.
Молодець, Джеку.
Твою матір.
Що це рипить?
Замовкни, Гілларі.
Нічого не рипить, мамо.
Я зайняв своє місце,
і прийшла черга Гілларі граційно спуститися.
-Мені треба злізти туди, так? -Саме так.
Мою маму в ременях безпеки спускають на мене.
Переріжте мотузку!
О боже. Треба було мені йти другим.
Джеку!
Тільки не сміши мене. Я слабію, коли…
Не можу дивитися ані вниз, ані вгору.
-Гілларі, тримайся… -Із цього боку?
-Так. -Переступи.
-Добре. -Ні, мамо, ти по той бік.
-Я знаю. -Ти занадто низько.
-Туди. -Не сміши мене.
Навалися всією вагою.
-Вибач. -Нижче.
Нижче.
-Добре? -Вибач, у мене істерика.
Ні…
-Може, перевернешся? -Так, так.
Потихеньку. Повільно і акуратно.
Так, цього разу я точно піду першою.
Першою? Це чому ж?
Хочу відбутися швидше.
Твою матір! Не роби цього.
-Джеку, що ти робиш? -Намагаюся розвернутися.
Як справи, Джеку?
-Так. -Так? Гаразд?
-Вид, звичайно, приголомшливий. -Я не в захваті.
Мені так подобається, Джек!
Де твій авантюрний дух?
Залишився на вершині скелі.
Маю сказати, ти розмовляєш
як справжній син свого батька.
-Містере Вайтголл, як справи? -Чудово, дякую.
-Дозвольте, я наллю чаю. -Дякую.
-І йому теж? -Звичайно.
Вінстоне, ти ж хочеш випити чаю
з татком?
Отже, остання пригода.
Так і буде, якщо ми звідси не виберімося.
Я не про даний момент. Я про вашу з татом подорож.
Як вона проходить?
-Дійсно чудово. -Правда?
Добре знову опинитися у дорозі разом із ним.
Я не думав, що ми знову кудись поїдемо,
але я дуже радий,
що ми знову
подорожуємо разом.
Звичайно, це був дуже дивний рік.
-І страшний. -І страшний.
Не бачитися з вами і навіть не знати…
Так.
І вагітність Моллі… Усе відразу навалилося…
І полегшення, коли вона народила
і надіслала мені фотографії тебе і тата з Пеґґі,
і я був такий вдячний і щасливий, дивлячись, як тато її тримає…
-Розумію. -І я…
Я так радів, що ми дожили до цього,
і він це пережив, і ти це пережила,
і ви були з вашою онукою. Бачити, які ви щасливі…
Це було таке полегшення.
Я мав більше цінувати можливість
спілкуватися з тобою і з татом,
хоча б на скелі.
Так, минулого року у нас був час подумати,
і ми ухвалили важливе рішення.
-Ну, тато тобі казав. -Ні.
Типово для твого батька.
Нічого доручити не можна.
-Ви віддаєте Вінстона на усиновлення? -Ні.
-Я б вас підтримав. -Не сумніваюся.
Я відвезу його до сиротинцю.
Можливо, Вінстон опиниться досить далеко від тебе,
бо ми з татом вирішили поїхати з Лондона.
-Поїхати з Лондона? -Так.
-Ні. -Так.
Бо ти тепер живеш зі своєю дівчиною.
У Моллі і Тобі є Пеґґі, отже ми тепер дід із бабкою.
Нам просто хочеться дещо змінити.
Повірити не можу, що тато тобі нічого не сказав.
-Ні. -Узагалі ні слова?
Ні, в основному він відпускав сумнівні жарти про валлійців.
Дідько!
Ти тримаєш тата за яйця, Вінстон, і ти це знаєш.
Знаєш, що я зробила, щоб відзначити цей момент, Джеку?
Я приготувала вечерю.
-Опускаю. Ви готові? -Так! Дякую.
Тільки пам'ятайте, що впустите — то пропало.
Я розумію.
Що там у тебе?
Китайська їжа з ресторану Гордона Ремсі «Лаки Кет».
-Так. -Ти серйозно?
-Ну звичайно. -Тижневої давності?
-Поглянь. -Я це не їстиму!
-Дивись. -Що, оце все?
Дивись, яка краса.
Гидота.
Я не їстиму розмоклі гьози, які тиждень були в холодильнику.
Ти скуштуй.
-Спробуй. -Вони холодні й розмоклі.
Виглядає як татове яйце.
-Як негарно! -Що?
-Це про їжу чи татові яйця? -Яйця. Дуже негарно.
А це що?
-Пам'ятаєш рибку, яку ти замовив? -Дохлу рибу?
-Ти притягла її до Уельсу? -Так.
-Дивись. -Вона тиждень… Дідько!
Зараз зблюю.
-Ти чудовисько. -Так, трохи попахкує.
Мабуть, зараз я зригну на того топірця.
У НАСТУПНІЙ СЕРІЇ…
Настав час мені взяти поїздку у власні руки.
Ми маємо зробити те, про що пошкодуємо, подобається це татові чи ні.
Не кусайся!
Відпусти…
Джеку, відійди, а? Ти тільки заважаєш.
Хочеш його обійняти?
-Ні! Прибери його! -Тату!
Та пішов ти!
Ти шахрай.
-Я не шахрай. -Ти шахрай!
Переклад субтитрів: Марина Замятіна