Af og til mødes fire gamle veninder, som er fantastiske skuespillerinder, -
- ude på landet i England for at sladre, mindes og grine.
Denne gang lukker de kameraerne ind...
Skal jeg sidde her?
Du skal stå bagved.
- Du skal stå herhenne. - Herhenne?
Lad mig nu være.
- Vil du træde et skridt til venstre? - Til venstre?
Jeg hedder Mark. Mig en fornøjelse.
Lad os komme i gang, inden vi slår rødder.
- Så tager vi nogle, hvor I... - Her er varmt.
Vi ser ud, som om vi har det forfærdelig varmt.
Det er en skrækkelig vinkel, Mark.
Det er urimeligt over for gamle damer.
- I ser fantastiske ud. - Hvorfor gør du det?
Man skal begynde et sted. Er det din første dag?
- Har du aldrig prøvet det før? - Nej, så giv ham en chance.
Se, hvordan Jude gør.
Jeg gør sådan eller sådan.
Vi er ikke venner, Mark. Jeg vil aldrig tale med dig igen.
- Jeg vil aldrig se dig igen. - Vær nu ikke gnaven.
Hun er ikke gnaven, hun har stjernenykker.
- Er vi klar? - Vi er vist færdige.
TE MED DAMERNE
Hvis nogen nu vil ligge ned.
- Jeg er her, søde. - Hvor langt væk?
Ikke langt. Lige om hjørnet.
Jeg vil gerne begynde med første gang, I så hinanden.
- Kan vi begynde med dig, Judi? - Du godeste.
Ja, men har nogen en hukommelse? Du godeste.
Jeg tror, jeg mødte dig i 1958, Mags.
Vi spillede med i "The Double Dealer"-
- og tog til festivalen i Edinburgh og blev forfulgt af Miles Malleson.
- Spillede vi den i Edinburgh? - Ja, kan du ikke huske det?
- Nej. - Jo, vi måtte gemme os.
- Det er forsvundet. - Vi gemte os for Miles Malleson.
Jeg vidste ikke, vi var i Edinburgh. Var vi gode?
- Nej, det tror jeg ikke. - Det er for længe siden.
Jeg kan huske, du sagde, at du var blevet opdaget og genopdaget, Mags.
Det venter jeg stadig på.
Hvem så "Share My Lettuce"? Så du den, Joan?
Ja. Du hørte ikke efter, for det har jeg lige sagt.
Jeg var nedtrykt, og nogle venner sagde:
"Vi tager dig med til noget, der virkelig vil opmuntre dig."
"Kenneth Williams. Han er meget sjov, og så er der en ny pige med."
- Hold op. - Det var den nye pige.
Har Kenneth haft stor indflydelse på dig?
Meget. Jeg stjæler fra ham hele tiden.
Kan du komme med eksempler?
Jeg laver en Kenneth i "Black Comedy". Det er skandaløst.
Han ville blive rasende.
Den skrækkelige mrs. Punnett, som fløjter sådan, er ren Ken.
Fortæl os om dig som barn, Eileen.
En sigøjner fortalte min mor, jeg ville blive danser.
Hun blev ved med at sende mig til dans, og jeg skreg og ville hjem.
Da jeg fyldte fem, lod jeg til at sidde fast der.
Danseskolen hed The KY School, -
- og det stod på alt vores tøj. KY.
Min bror spillede trommer der, og der stod KY på trommesættet.
Vi forstod ikke, hvorfor folk lo eller kiggede den anden vej.
Jeg dansede i arbejderklubber to-tre gange om ugen, -
- indtil skolen klagede over, at jeg faldt i søvn i skolen.
- Fordi du dansede hele aftenen. - Ja.
Det var de pædofiles paradis med de små piger.
Besluttede du, at du ikke ville danse længere?
Jeg var med i mit første stykke som tiårig og sagde til min mor, -
- at jeg ville gøre det i stedet for at danse.
Vi troede alle sammen, at vi bare skulle spille teater.
Ja.
- Begyndte I med Leichner-makeup? - Ja, hvid og rød.
- Hvid og rød blev brugt til mænd. - Jeg havde brun på i "Peter Pan".
Hvid og rød blev brugt til mænd, -
- men man blandede dem med lidt lyserød, hvis man var en pige.
- Og en stor, rød plet i øjenkrogen. - Nå ja, røde pletter.
Mørkerød, hvis man skulle se gammel ud.
Ja, mørkerøde streger.
Når man blev færdig på teaterskolen før i tiden, -
- ville man gerne til Bristol Old Vic eller Oxford-
- eller et godt repertoireteater.
Når man spillede på repertoireteatre og boede forskellige steder, -
- og værtinden ikke var flink, -
- så sømmede man en røget sild fast under bordet, inden man rejste.
Tim West tog engang hjem til et mørkt hus og gik ind i køkkenet, -
- hvor værtinden dyrkede sex med en mand på bordet.
Hun lå der, og da han åbnede døren, så hun ham og sagde:
"Mr. West, De må synes, at jeg er en værre kokette."
På bordet? Uvidende om, at der sad en røget sild nedenunder.
Hvor gyseligt.
Lad os gå denne vej.
Jeg gik direkte fra Vic til at spille med i "Kirsebærhaven"-
- med Michel Saint-Denis og Peggy og Sir John.
- Hvem instruerede? - Var det ikke Michel Saint-Denis?
Han var meget ubehagelig.
Efter første akt plejede han at give instrukser.
Han gav instrukser til den første, anden og tredje, -
- og når han kom til mig, gjorde han sådan...
Skrækkeligt.
Og Peggy sagde til mig: "Og ham blev jeg nær gift med."
Og så sagde hun: "Lad ham aldrig se dig græde."
En dag efter første akt, hvor han gav instrukser, sagde Sir John:
"Hvis du havde spillet sådan for mig, var jeg blevet henrykt."
Og det ændrede alt for mig.
Det ændrede hele mit liv, -
- hvad angik min frygt for instruktører.
For jo mere bange man bliver, og nogen gør sådan, -
- jo mindre kan man gøre.
- Godnat, onkel. - Gud velsigne dig, lille Anja.
Jeg gik på Old Vics teaterskole-
- under Judis ven Michel Saint-Denis' ledelse.
Og George Devine, og det var George, der bad mig slutte mig til ensemblet.
Det hed English Stage Company, men blev kendt som Royal Court.
Michel Saint-Denis fik at vide, -
- at jeg var blevet bedt om at slutte mig til ensemblet, -
- og Michel sagde: "Hun kan ikke spille dronninger."
Så sagde George:
"Det sidste et moderne teater ønsker, er piger der skal spille dronninger."
Stands der. Mange tak, det bliver vådt.
- Jeg troede, vi skulle synge. - Det er meget vådt.
Skal vi sidde under bordet?
Timothy sidder under bordet - nu må du vare dig
Timothy sidder under bordet så kig den anden vej
du kan kilde og klemme som du vil men gå nu ej for vidt
for Timothy sidder under bordet og sladrer ganske vist
- Hvorfor kan jeg huske den? - Hvad er det?
Den musical, vi spillede med i. "Hør prutten."
Den hed "Lyt til vinden".
- Det er en elendig titel. - Ja, det er det.
Ronnie kaldte den "Hør prutten".
Hvorfor kom vi ind på det?
- Kleopatra. Maggie, fortæl om... - Jeg vil ikke snakke om Kleopatra.
Begynd du, Judi.
- Du begynder. - Nej.
- Hvorfor ikke? - Ingen...
Jeg klarer frisag med den her.
- Den tager du. - Fortæl du om Kleopatra.
Jeg takkede nej fire gange, fordi jeg ikke syntes, jeg havde udseendet.
Der slutter min historie om Kleopatra.
- Hvad skal vi sige om det? - Hvad?
Hvad skal vi sige om det?
- I skal sige... - Det var dumt af dig, Eileen.
Nej, udseende er et fjollet ord.
Jeg havde ikke modet til det.
Det havde jeg heller ikke. Derfor spillede jeg det i Canada.
Men du spillede det i det mindste.
Jeg havde heller ikke modet. Jonathan Miller spurgte mig.
Jeg sagde, at jeg ikke ville spille på National, -
- fordi jeg ikke mente, at jeg ville være det oplagte valg.
Halvdelen ville sige, at jeg ikke burde spille Kleopatra, -
- fordi Kleopatra skulle være en stor skønhed.
Så det var den første forhindring.
Judi, du sagde noget fantastisk, da du blev bedt om at spille Kleopatra.
Hvad? Det kan jeg ikke huske, men folk grinede højt.
Da det blev meldt ud, at jeg skulle spille rollen, grinede folk ad mig.
Men du sagde til Peter Hall... Var det ham, der instruerede?
"Vil du virkelig..." Skal jeg sige det?
- Ja tak. En dværg i overgangsalder. - Det er meget morsomt.
"Vil du virkelig lade en dværg i overgangsalder spille den rolle?"
- Det er sandt. - Det var hun.
Det var hun. Lige præcis. Det var sådan, jeg spillede hende.
- Hvor er da manden? - Han tør ikke komme.
- Kom nu, min ven. - Min høje dronning.
Herodes jødekonge selv tør kun se på jer, når I er i venligt lune.
Giv mig den Herodes' hoved.
Hvem kan, når nu Antonius er borte. Han havde gjort det på mit bud.
Anmelderne antager, -
- at vi alle sammen har høje tanker om os selv-
- og vil takke ja til rollerne.
De er ikke klar over, at vi skælver indeni.
Det er rigtigt, for to af os havde slet ikke mod til at gøre det.
Maggie gjorde det i et andet land, og Judi gjorde det rystende af skræk.
Oppe på monumentet plejede Tony Hopkins at sige:
"Nu hviler jeg mig, mens du klarer femte akt."
Men man kan hvile sig inden femte akt.
- Med Pompejus og alle dem. - Længe nok til at tabe tråden.
Vi var inde i monumentet i lang tid, -
- og Miranda Foster og Helen Fitzgerald plejede at spørge:
"Hvad ville du gerne have lige nu?"
Og jeg sagde et glas champagne og en hummersalat.
Den allersidste aften var vi inde i monumentet, -
- og da de spurgte, sagde jeg hummersalat og...
De tændte et lys, og så stod det der, og vi spiste det.
Jeg kunne ikke sige "til monumentet", fordi det er en undergrundsstation.
Det var jeg ikke god til.
"Til monumentet." Jeg tænkte: "Det vil jeg helst ikke sige."
Var det ikke kære Mags Tyzack, der sagde, -
- at hun havde svært ved at sige: "Man venter os i Argos."
Hvad lavede hun?
Hun lavede...
Det kan man ikke, vel? Det er til grin.
Jeg har aldrig mødt en Antonius, der ikke brokkede sig, -
- fordi de opdager, at det i virkeligheden handler om Kleopatra.
Mere end Antonius. Jeg synes, Kleopatras rolle er bedre.
Og det opdager mændene ikke, før de er midt i det.
Alan Bates fortalte mig, at han halvvejs inde opdagede...
- Han ville hellere spille Kleopatra. - Det var en del af det.
- Man kan ikke vinde. - Vil I snakke lidt mere om frygt?
På vej til teatret tænker jeg altid:
"Ville du gerne blive kørt ned nu eller køre alvorligt galt i bilen?"
Og det er kun med nød og næppe, at jeg siger nej.
Jeg kender tilfælde, hvor det kunne være blevet et ja.
Jeg kan huske, at jeg spillede Cecily i "Bunbury", -
- og jeg skulle holde en lille tale, som lød:
"Det er svært at skilles fra folk, man kun har kendt i kort tid."
"Gamle venners fravær kan man udholde med sindsro, -
- men et øjebliks adskillelse fra en, man lige har mødt, er uudholdeligt."
- Og jeg kunne ikke huske det. - Det kan du nu.
Da jeg fik det sagt den første aften, sagde Alec McCowen...
Jeg sagde: "Det hjælper ikke, Alec." Han sagde: "Der fløj en flue forbi."
Det var ondskabsfuldt. Hvorfor kan jeg huske det nu?
Fordi du brugte meget lang tid på at lære det.
Den slags er det eneste, jeg kan huske.
Vil I snakke lidt om naturlighed? Da I begyndte, overdrev man mere.
Jeg troede, at jeg spillede meget naturligt-
- i "The Duchess of Malfi" i fjernsynet.
For et par år siden var jeg i Globe.
De opførte "The Duchess of Malfi" på et af de andre teatre, -
- og en af de medvirkende kom hen til mig og sagde:
"Vi har set din gamle optræden i fjernsynet, -
- og det var fint nok dengang, men vi vil spille den naturligt."
Hvorfor skal kun jeg, af alle prinsesser i verden, -
- være spærret inde som et helligt relikvie?
- Jeg har min ungdom og skønhed. - Nogle jomfruer er hekse.
Det er en anderledes slags naturlighed hver gang.
Hver generation tror, de har fundet den naturlige måde at gøre det på.
"Nej, tro mig, datter, du skal ikke finde-
- de onde øjne hos mig, som man påstår, stedmødre har."
"Du er min fange..." Nå ja. "Du er min fange, -
- men din fangevogter giver dig selv den nøgle, der åbner fængslets dør."
Der var den. Det var perfekt. Det var helt perfekt.
- Det vil aldrig ske igen. - Jo, det vil.
Jeg har altid haft det svært med at høre Shakespeare-
- blive spillet på en naturlig måde-
- med ophold, hvor de siger "øh"...
...fordi de tror, at det giver indtryk af, -
- at det lige er faldet dem ind.
Men Shakespeare er poesi og indeholder en rytme.
Man kan godt både bruge poesien og være naturlig, og det virker...
Hvis det bliver ændret og brudt op, -
- virker det, som om man går helt glip af det.
Lige præcis.
Barmhjertigheden tvinges ikke frem.
Den falder som den milde regn fra himlen på jorden ned, -
- og den velsigner dobbelt.
Den velsigner den, der giver, og den, der modtager.
Det virker, som om man piller det ned-
- i stedet for at hæve sig til noget...
Det ville se ret spøjst ud, hvis vi spillede det ligesom i gamle dage.
Jeg mener før Laurences tid. Ville det ikke se lidt underligt ud?
- Man må følge med tiden. - Det ville virke overdrevet.
Sådan lyder det ofte nu om dage.
Men der er en mellemvej.
EN SKÆRSOMMERNATSDRØM, 1968
Hvorfor kom du fra Indiens fjerne bjerge, -
- om ikke for den stolte amazone, din hjertenskær i lange støvler, -
- som skal ægte Theseus.
Du er kommet for at signe deres seng med fryd og frugt.
Det var blevet meldt ud, at Larry skulle lede National Theatre.
Det føltes, som om jeg kom der hver uge.
Det var meget spændende for andre skuespillere og jer i ensemblet.
Og du sluttede dig til det, Maggie, trods din nervøsitet for anmelderne.
Ja, det gjorde jeg.
Jeg var mere nervøs for Laurence end anmelderne.
Jeg var mere nervøs for din mand end anmelderne.
Det må jeg indrømme.
- Jeg tror ikke... - Det var alle, Joan.
- Jeg tror ikke, du viste det. - Det var alle. Vi var skrækslagne.
Hvad er Deres navn?
Jack Wilful til Deres tjeneste.
Af familien Wlful fra Kent eller Staffordshire?
Dem begge.
Jeg er i familie med slægten Wlful i hele Europa og er dens overhoved.
- Bor De her? - Jeg bor, hvor jeg står.
Jeg har intet hjem ud over denne græstot.
- Hvad er De? - En libertiner.
- Jeg formoder, De er i hæren? - Nej, men jeg vil straks melde mig.
- Han skræmte mig ikke hele tiden. - Nej, du skræmte ham.
Jeg skræmte ham vist fra vid og sans af og til.
- Det var en kærlig krig. - En kærlig krig.
Du fortalte mig, at han havde sagt til dig, at du var for langsom.
Jeg kedede ham af scenen.
Ingen penge eller bagage.
Ingen verdens ting, og det bekymrer mig ikke.
- Jeg er her og bekymrer mig ikke. - Det kan jeg godt lide dig for.
- Kun for det? - Nej.
Ikke kun for det.
Næste aften satte du farten så meget op, at han blev forvirret.
Jeg satte farten så meget op, at han blev helt perpleks.
Han kunne være begyndt på "Richard den Tredje" uden problemer.
Jeg gjorde ham helt paf.
OTHELLO AF WLLIAM SHAKESPEARE
Sagde han ikke, at dine vokaler var forkerte?
- Hvad sagde du til ham? - Jeg gav ham falske øjenvipper på.
Han sagde, mine vokaler var forkerte, og de er stadig sløje.
Det går over. Lad mig binde det hårdt om panden. Om en time er det godt.
Jeg gik ind for at hjælpe ham med de falske øjenvipper.
Han var smurt ind i alt det stads, og jeg sagde: "Fem flade negerboller."
Og han sagde bare: "Det var bedre."
Han blev vred på mig, fordi jeg ikke ville spille "På et hængende hår".
Ja.
Han sagde: "Din djævel." Men han slog mig ud.
- Ikke helt. - Jo.
Han slog mig.
"Din djævel."
Jeg fik blå mærker i ansigtet.
Det var den eneste gang, jeg så stjerner på National Theatre.
Det var tider.
De skruede også lidt op for lyset, når han kom på scenen.
Ja, men hvis man gjorde sådan, kom man ind i det.
Men man måtte... sikre sig, at man kunne få hovedet ind.
- Kære Frank Finlay. - Ja.
Da han kom af scenen en aften, for han hen til sufflørkassen-
- og begyndte at flå sig i øjnene.
Jeg blev meget urolig og tænkte: "Hvad er der sket?"
Han havde kontaktlinser på for første gang.
Han sagde: "Jeg har set Sir Laurence, og jeg vil aldrig se ham igen."
Han kunne ikke få dem ud. Kan I forestille jer det?
For Frank kunne ikke se en hånd for sig.
Stakkels mand.
Jeg tror, vi er færdige.
- Tunnellen. - Tunnellen.
Vi købte huset, fordi det lå midt mellem Brighton og Chichester, -
- da Larry ledte Chichester Theatre, -
- for det tog så lang tid at komme ud af Brighton om sommeren-
- med alle de mange besøgende.
Og vi trængte også til noget landluft og plads.
Da vi kom hertil, var der kun den midterste del, det lille hus, -
- som stadig havde nogle få elizabethanske sten i muren.
Huset var omringet af brændenælder.
Der var fyldt med brændenælder hele vejen rundt om det og på marken.
Nogle af dem var skulderhøje.
Jeg har bare siddet...
...og misundt dig...
Du overvejede, hvad der stod på puden.
Vi ser sikkert naturlige ud.
Jamen dog.
Hvornår har vi siddet sådan her?
- Hvornår har vi siddet sådan her? - Ikke engang i et skuespil.
- Er det slemt? - Nej, det er fint.
- Det er en rekvisit. - Det er fint. Det er en rekvisit.
- De har stjålet den fra "Tre søstre". - Den er fra "Tre søstre".
Den er fra "Tre søstre", ikke?
De ser ud, som om de keder sig.
Er den første dag stadig skræmmende? På filmoptagelser?
Alle dage er skræmmende.
Det er rigtigt. Jeg ved ikke, hvorfor folk antager andet.
Det er bare...
Hver dag er skræmmende, når man optager en film, ikke?
Stille. Så optager vi.
Værsgo.
Særligt på filmoptagelser, fordi man ikke har prøvet det før.
Filmoptagelser er meget skræmmende, fordi der er så mange involveret.
Alle venter, mens de holder vejret.
Hvor rædselsfuldt. Og hvem har så gjort det?
Det kan jeg ikke fortælle. Det ville ødelægge det.
Ingen af os vil se den.
Hvis man gør noget forkert, er der en masse tavse...
Folk kigger på hinanden og ruller med øjnene og...
- Dybe vejrtrækninger. - Skal vi virkelig gøre det igen?
- Jeg måtte ikke se film. - Brød de sig ikke om det?
Jeg led af klaustrofobi.
Den skrækkelige lugt og de tykke tæpper.
Jeg så "Hamlet", da jeg gik i skole.
Ja, og "Henrik den Femte".
- Det fik vi lov til. - Vi blev tvunget til det.
Vi blev tvunget til det, fordi vi skulle kæmpe for vores land.
Jeg havde en grandtante. Jeg mener, hun hed Sarah.
Hun boede i Dublin og mindede om en lillebitte fugl.
Hun sagde engang:
"Jeg går ikke i biografen længere, for sæderne er for smalle."
Hun vidste ikke, at man skulle klappe sædet ned.
- Hun sad på det smalle stykke. - Det tror jeg ikke på.
Sad hun på det? Der sad vi nu alle sammen og balancerede som børn.
Vores naboer tog mig med ind at se, -
- og det er meget skræmmende, "The Jazz Singer".
- AI Jolson? - Nej, det var ikke Al Jolson.
Det var et godt bud, men det var Larry.
Ikke Olivier, men Larry Parks.
Den var så lang og kedelig, og jeg brød mig slet ikke om den, -
- men da jeg kom hjem, var min far meget vred.
- Var det ikke passende? - Nej, for det var en søndag.
Så måtte man ikke gøre den slags.
Jeg mistede lidt lysten. Det første, jeg så efterfølgende, var "Hamlet".
Og det var lige så skræmmende.
Lige så skræmmende.
Jeg havde aldrig set min far være så vred, som han var den dag.
Hvad syntes dine forældre om, at du gik ind i den her branche?
Hvad de syntes om, at jeg gik ind i den her branche?
Jeg tror, de var lidt forvirrede.
Hvordan begyndte du? Spillede du teater i skolen?
Jeg tog det første afgørende skridt, mens jeg stadig gik i skole.
Når man havde taget sin afsluttende eksamen, -
- havde man som regel to uger fri.
Jeg tog straks til Oxford Playhouse.
I "The Letter", tror jeg vistnok, spillede jeg en kinesisk dreng.
En kinesisk dreng i en opiumhule.
Selvfølgelig gjorde du det.
Og i starten af "The Letter" spillede jeg den malajiske kvinde.
- Og du spillede en kinesisk dreng. - En kinesisk dreng.
Kan du forestille dig min makeup?
Man behøver ikke gøre sig umage. Vi ved, hvor pengene er.
De siger: "Ja, hos arbejderne." Lad os give dem, hvad de ønsker.
Enstavelsesord, hvis de ønsker det. Eller et tredjerangs brag.
Det er godt nok til dem, for de beder ikke om mere.
Forretningsverdenen fornærmer os, og vi er ligeglade.
Det er vores egen skyld.
Vi vil have tredjerangs, og det har vi fået.
"Livets rødder", Beatie Bryant.
Der findes næppe magen til hovedrolle.
Beatie er historiens midtpunkt-
- i stedet for blot at stå på sidelinjen.
Som pynt eller birolle.
Kvinden er det absolutte midtpunkt.
Og man føler sig opløftet og opstemt, -
- når man ved, at man bestemmer.
Det forbyder min ære mig at ønske.
Skal vi ikke blande ære udenom?
Vi er ikke verdens førende skønheder.
Da min mor sendte mig af sted-
- til teaterskolen på Old Vic, sagde hun:
"Nu er du på vej ud i verden."
"Du er ikke et skønmaleri, min pige, men du har en gnist."
"Du har smukke, udtryksfulde øjne og gudskelov ikke din fars ben."
Jeg vil tale med Dem.
Jeg var meget heldig i forhold til det, din mor sagde til dig.
Min lærer opfordrede mig til at gå til teatret, -
- og han inviterede en skuespiller for at høre hans mening om mig.
Ved et tilfælde hørte jeg ham sige:
"Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre med hende."
"Jeg tror, hun muligvis kan blive en meget dygtig skuespillerinde, -
- men jeg er bekymret for hendes udseende, -
- for hun er ikke ligefrem køn."
Jeg overhørte det, og det var ganske heldigt, -
- for så svarede han heldigvis, og det har jeg levet højt på siden:
"Nej, hun er ikke en klassisk skønhed, -
- men hun er sexet."
For nylig brugte jeg to dage på at komme i tanke om André Previn.
Jeg kunne ikke komme på hans navn.
Er det ikke let? Jeg prøver at huske, hvad jeg lavede i sidste weekend.
Lucy plejede at låne af damen, der gik med galocher og regnfrakke-
- og en temmelig snusket mand, som hun kun gik med om søndagen.
Hvorfor husker jeg den slags?
- Hvor er det fra? - En Oxford-revy.
Og en temmelig gusten mand, hun kun gik med om søndagen, -
- når hun sad bag tepotten og rakte præsten søde sager.
Jeg ved det ikke. Hvor kommer det fra?
Mit hoved er propfuldt af sludder.
Det er meget svært.
- Har nogen sagt værsgo? - Ja.
Værsgo. Hvilken rolle spiller vi?
Kan du huske første gang, du kom her?
Jeg var sammen med nogle meget små mennesker, små børn.
Jeg har et billede af Joan, der forsvinder nedenunder, -
- og de pragtfulde lindetræer derude var så høje.
Det er vokset helt til nu.
Det var, da Richard og Chris var spæde.
- Børn. - Masser af børn.
Jeg kan fortælle en historie om Richard, da han var helt lille.
Der var en madelevator ude i entréen, -
- og da Richard var lille, -
- kom han helt nonchalant al posten ned i den.
Jeg kan huske en jul, hvor Larry stod bøjet over ham, -
- fordi han...
Larry bønfaldt drengen, -
- fordi han ikke kunne finde nøglerne til barskabet.
Richard så lidt lusket ud, og han bøjede sig over ham og sagde:
"Hvor er nøglerne til fars guf?"
Det var pragtfuldt, -
- at den fantastiske skuespiller måtte nedlade sig...
...til at sige guf.
"Hvor er nøglerne til fars guf?" Jeg tror, han kom dem ned i den.
Det var det, alt drejede sig om dengang. Børnene.
Meget små mennesker, der løb rundt.
Hvorfor er du så solbrændt? Er det fra Cornwall?
Det bliver jeg ikke.
Mor tror, jeg bor i et kloster.
Et afsides, lille kloster i Sydfrankrig.
Mor har ingen anelse om, -
- at jeg arbejder på en natklub i et par blondetrusser.
Så vil De ikke være så venlig, -
- hvis De skulle støde på min mor, -
- ikke at afsløre min taktløshed.
Giv en af gadens piger en chance.
Hvor gammel var jeg i 60'erne?
34, 44... Jeg var 26 år i starten af 60'erne.
Jeg troede, at det handlede meget mere om at være på teatret, -
- og at det var sjovt og afslappet. Jeg ved det ikke.
- Måske slog vi os løs tidligt. - Ja, det tror jeg.
- Det er jeg sikker på, vi to gjorde. - Jeg slog mig løs i 50'erne.
Vi opførte os temmelig dårligt. Vi to havde ikke brug for 60'erne.
Prøv kun mit mod i tvekamp, hvis du tør, -
- og du skal se, jeg overgår mit køn.
Stol på dette. Heldet skal følge dig, hvis du til våbenfælle vælger mig.
Kom så, min tøs.
Din beskidte panser!
Jeg sad på Trafalgar Square med Vanessa.
Så blev Vanessa anholdt, og hun havde en eftermiddagsforestilling.
Jeg sad der også. Det var sikkert det samme.
Jeg var gift med Julian Glover dengang, og vi satte os ned.
Først blev Joan Osbourne ført væk, og så blev Vanessa ført væk.
- Blev du også ført væk? - Nej, jeg gemte mig.
Julian blev anholdt, og så tænkte jeg, at jeg havde fået nok.
Så jeg rejste mig op og tog hjem. Jeg købte teboller på vejen hjem.
Julian var rasende, fordi han havde tilbragt natten i en celle.
Han kom tilbage næste dag og sagde: "Hvad blev der af dig?"
Og jeg sagde: "Jeg tænkte, at jeg gerne ville hjem."
Derhjemme måtte vi ikke tale om politik eller religion.
- Da du var ung? - Ja.
- Det talte ingen om hjemme hos mig. - Ikke ret meget.
Jeg kan ikke huske diskussioner i skolen. Du gik på kostskole, ikke?
Jeg gik på kostskole i York.
Selvom det var min hjemby, skulle jeg bo der.
Kvækerskolen. Jeg elskede det.
Jeg kan huske, at jeg spurgte dig temmelig nysgerrigt om det.
Og du sagde: "Jeg synes bare, det er en god idé, -
- at man hver uge samler sig og er lidt stille."
Vær rolig.
Det er meget beroligende. Det er ligesom at få massage.
Jeg har fortalt om Maggie og jeg på "The Marigold Hotel".
Vi var i Udaipur, -
- og vi fik en hovedmassage.
En indisk hovedmassage.
Det er legendarisk, ikke?
Vi tænkte, det ville være pragtfuldt. Hun masserede vores hoveder.
Vi var i det samme lokale, -
- og der var meget stille og duftede dejligt.
Og så snart hun var færdig, gjorde hun sådan.
- Er alt i orden? - Jeg vil bare have et glas vand.
Det var en gin og tonic.
Det ved jeg nu.
- Du godeste. - Det er fra Yorks filmarkiver.
Det er fra mysteriespillene. Der er ingen lyd, men vi tror...
- Hvilket år er det fra? - 51 eller 52.
- Hvis det er fra 51... Øjeblik. - Er det dig? Nej.
Må jeg se det helt tæt på?
Hvem er det? Gid jeg kunne se.
- Jeg kan prøve at fryse billedet. - Det ville være godt.
- Vi tænkte på, om det er dig. - Det tænkte jeg også.
- Må jeg se det tæt på? - Jeg kan ikke se det.
- Havde du bryster allerede dengang? - Det har hende der.
- Du har meget flotte bryster der. - Det tror jeg ikke, jeg havde.
Hvor gammel var du?
- I 52... - Du var 18. Ja, det er Judi.
- Bare spil en smule mere. - Du har en skrækkelig paryk på.
Det havde vi alle sammen. Guldparykker.
Der kommer alle for at se det med deres tæpper.
- Det er i 52? - St. Mary's Abbey.
Min far spillede ypperstepræsten. Min mor lavede kostumerne.
- Se dem alle sammen. - Der er optagelser fra kulisserne.
Jeg kan godt huske, vi gik derop. Vi stod oppe i de store buer.
Hvilken farve var din kjole?
Den var hvid med guldkrave og guldparyk.
- Er det så dig? - Det ved jeg ikke. De fjoller lidt.
De skifter kostumer.
De er alle sammen djævle.
- Er det torden? - Ja, det er det.
Du godeste. Der var vi. Det var mig.
- En oldenborre fløj op i mit ærme. - En oldenborre?
Dejligt. Tak.
David Charles sagde: "Vi følger din vilje med al vor forstand."
"Mægtige, nådefulde Gud, -
- vi står fast med sang og næres af dit åsyn."
En vidunderlig mand ved navn Alfred Bristow sagde:
"Hvornår føler du almægtige Gud sult og tørst, thi du er Gud."
Jeg kan stadig huske noget af det tydeligt.
Det må jeg nok sige.
- Sikke nogle skønne optagelser. - Hvor dejligt.
Nu går du hen mod trinnet.
Her er døren. Skal jeg sætte din hånd på karmen?
Alle tiders. Jeg har dig.
Jeg sov ikke i nat. Ved du, hvor skrækkeligt det er?
Alt det, vi havde talt om, kørte rundt i mit hoved.
Hvem blev først udnævnt til Dame? Var det dig, Joan?
Nej. Jeg rullede den røde løber ud for alle mine veninder.
Du ringede, da jeg blev udnævnt.
Du sagde: "Det gør ingen forskel. Du må stadig gerne bande."
- Kan du huske det? - Man må bande mere.
Man skal bare gøre det i enrum. Jeg vil ikke gøre det nu.
I USA kalder de jer Dame Plowright og Dame Smith og Dame Atkins, ikke?
- Eller mrs. Dame. - Mrs. Dame?
Når man skulle gennem en lufthavn med John Standing, -
- og de skulle tjekke ens pas, så sagde de:
"Hav en god dag, baron." Fordi han er baron.
Jeg sagde: "Hvad går det ud på?"
- Hvad skal man sige til en baron? - Hav en god dag, åbenbart.
Overvejede nogen af jer at takke nej?
Ja. Brevet var forsvundet i posten, så jeg fik pludselig en opringning.
"Takker De ja eller nej? Vi har ikke modtaget Deres svar."
Hun fortalte mig det i telefonen, og jeg sagde:
"Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre. Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige."
Og jeg kan huske, hun sagde: "Tak endelig ja."
Jeg udbad mig lidt betænkningstid.
Og så var jeg kisteglad for, at jeg takkede ja.
Det britiske imperiums ypperligste orden som Dame Commander.
Dame Eileen Atkins for sin tjeneste inden for drama.
Jeg var henrykt over, at min far var i live.
Det er mest det, det handler om, ikke?
Det er for andre menneskers skyld. Dem, der har hjulpet en på vej.
Det er ikke rigtig for ens egen skyld.
Herved tildeles æresriddernes orden-
- til Dame Maggie Smith for sin tjeneste inden for drama.
Det lyder meget pænere at være Lady, som du var, før du blev Dame.
Det er svært at have to titler. Folk ved ikke, hvilken de skal bruge.
Det må du kæmpe med, Joan.
Det lyder meget pænere at være Lady end at være Dame.
Gør det? Jeg er grundlæggende i tvivl om titler.
Det er en højrystet måde at kalde en folkets kunstner på.
- Men du takkede ja. - Fordi alle andre havde gjort det.
Følte du dig udenfor?
Det er en slags accept af ens præstationer, ikke?
Dame Joan Plowright for sin tjeneste inden for drama.
I "Te med Mussolini" blev der sagt, at det var noget for Dames, -
- og Joan sagde: "Nej, en Lady og to Dames."
Vi vandrede rundt i Rom og ledte efter et hotel.
Det glemmer jeg aldrig.
Vi kom ind på hotellet, og du fik anvist dit værelse, -
- og jeg fik anvist mit værelse.
Da jeg kom hen til mit værelse, dukkede du op og sagde:
"Vi bliver ikke her. Det er et bordel."
Og klokken var halv et om natten.
Vi blev der ikke. Vi endte sammen.
- Du og jeg gik hen til Grand Hotel... - I gik rundt i hele Rom.
- Joan spurgte på Grand Hotel... - "Har I nogen værelser?"
Og han sagde: "Vi har 150 værelser."
Vi boede på Eden, og man måtte ikke spise i baren oppe på taget.
Vi gik derop og drak en hel flaske prosecco, -
- og så prøvede vi at gætte, hvor vores værelser lå.
- Det bør vi ikke snakke om. - Den slags bør vi ikke snakke om.
- Anmeldelser? - Dem læser man ikke.
- Folk fortæller altid en om dem. - Især hvis de er forfærdelige.
Caryl Brahms kom hen til mig til en fest, da jeg var først i 20'erne.
Hun sagde: "Undskyld, jeg måtte være så grusom mod dig."
Jeg vidste ikke, hvad hun snakkede om.
Det var det bedste svar, jeg kunne komme med.
Jeg sagde: "Jeg ved ikke, hvad du snakker om."
Men jeg vidste det virkelig ikke.
Jeg tænkte, at jeg måtte holde øje med, hvad folk skrev om mig.
Det er ikke en god idé.
Her er jeg, frue. Hvad ønsker De?
Hun skrev om mig som Julie:
"Godt forsøgt, men Rosalind Iden burde have spillet rollen."
- Der tog hun fejl. - Hvem skrev det?
Caryl Brahms.
Det var i 1960. Det er pudsigt, at man kan huske det nu.
- Man husker de dårlige anmeldelser. - Det er bedst ikke at læse dem.
Vil I snakke om at blive ældre? I virker alle meget unge.
- Jeg troede, vi opførte os pænt. - Pis af, Roger. Helt ærligt.
Det er godt, jeg har høreapparater og kan høre, hvad I siger...
Hvem har ikke høreapparater?
Det er du nødt til at få, Jude.
Og så er der det dårlige syn.
Har vi tre øjne tilsammen?
Der blev sagt, at vi kunne dele det rundt, så vi kunne læse det.
Det sagde Roger, og jeg sagde: "Ingen her kan læse."
Judi sagde, at det skal stå med kæmpestor skrift.
Men oplever I... Ved I, hvad jeg ikke kan fordrage?
Når man kommer i en vis alder, så gør folk sådan...
Hvis jeg ikke kan klare det, skal jeg nok sige det.
Giv gerne besked om trin og den slags, men...
Det er en svær balancegang, for man har brug for hjælp.
Det er, ligesom da jeg blev stukket i numsen af en gedehams sidste år.
Og den skrækkelige...
En ambulanceredder, der lignede en på 17 år, kom ind og sagde:
"Hvad hedder vi?"
Så jeg sagde: "Jeg hedder Judi." Og så sagde han: "Har vi en plejer?"
Jeg blev edderspændt rasende.
Jeg blev fuldstændig rasende. Jeg vil fortælle, hvad jeg sagde.
"Rend mig."
"Jeg har lige opført 'Vinter- eventyret' på Garrick Theatre."
Jeg blev så vred. Det er den slags.
- "Har vi en plejer? Hvad hedder vi?" - Jeg ved det.
Det ændrer sig da ikke. "Hvad hedder du?"
Det spørger man om, hvis man vil vide, hvad folk hedder.
Man spørger ikke, som om der er en usynlig person ved siden af.
Jeg kan ikke lide, når folk spørger, om man har planlagt sin begravelse.
Kan du huske, at Miriam Margolyes spurgte dig om det?
Hun havde planlagt det hele og vidste præcis, hvad hun ville gøre.
Så spurgte hun: "Har du det, Jude?" Og du sagde: "Nej, det har jeg ikke."
Og hun spurgte hvorfor. "Fordi jeg ikke har tænkt mig at dø."
- Og det ved jeg passer. - Det er sørgeligt, ikke?
Det var et meget nedslående øjeblik.
- Men hun har planlagt det hele. - Det har vi ikke.
- Skal vi tale om noget mere muntert? - Ja.
Det synes jeg.
Vil I snakke om at arbejde sammen med jeres mænd?
- Så blev der dødstille. - Jeg sidder og tænker: "Hvem af dem?"
- Min var den mest besværlige. - Det syntes vi alle sammen.
Det var ikke kun dig, Joan.
- I stod ikke i samme situation. - Nej.
TRIBUNEHELTEN, 1960
George Bean sagde: "Vi vil gerne have dig til at spille Jean Rice."
Hans navn var selvfølgelig også tillokkende.
Men man vidste, man ikke ville kunne gøre meget opmærksom på sig selv.
Rollen var ikke noget særligt, og man ville stå på scenen med en, -
- som alle ville kigge på i stedet for dig.
Men det var meget tillokkende bare at stå på samme side i programmet.
Sig mig noget.
Du skal sige mig noget.
Hvad ville du sige til, at en mand i min alder-
- giftede sig med en pige i din alder?
Far dog. Det mener du vel ikke alvorligt?
Det var afgørende og omvæltende for mig.
En yderst besynderlig oplevelse.
Det var et stort privilegium at være en del af hans liv, -
- samtidig med at det nogle gange var et mareridt.
I blev gift, lige inden han åbnede National Theatre, -
- og din karriere har været tæt forbundet med National Theatre.
Føler du, at du er gået glip af muligheder, -
- du kunne have fået inden for andre slags teater?
Det er meget svært at svare på, Sheridan, -
- for... ser du...
Det er en byrde at fortsætte, selvom man ved, -
- at dem, der ikke synes om en, vil sige:
"Det skyldes selvfølgelig hendes mand."
Det var min byrde.
Det er godt nyt. Det bedste, jeg endnu har fået.
Jeg håber, det glæder dig.
Jeg kan ikke huske... Nå jo.
Jeg arbejdede fint sammen med min første mand, -
- og min anden mand var ikke skuespiller.
MISS BRODIES BEDSTE ÅR
Hvordan var det at arbejde sammen med Robert, Maggie?
Det var vanskeligt. Det gik fint mange gange, -
- men så blev det meget vanskeligt, for han var ikke rask.
Det var svært, for man vidste ikke, -
- om han kom på scenen eller i hvilken tilstand.
Vil du have en cocktail? Her står to.
- Der står også to her. - Vi drikker mine først.
PRIVATLIV, 1972
Skal vi drikke os plakatfulde?
Det hjælper ikke. Det har vi prøvet, og det gik grueligt galt.
- Det var dejligt i starten. - Du har en umoralsk hukommelse.
Skål for dig.
En stor del af det var meget muntert og dejligt.
Så det er det, jeg vil huske.
- Ja, for I var et fantastisk par. - Vi var et fantastisk par.
Kom tilbage, Jean. Jeg har brug for dig.
Judi, vil du fortælle lidt om at arbejde sammen med Michael?
Ja.
- Hvor længe kørte "A Fine Romance"? - I evigheder.
Sikke en romance.
- Undskyld. - Det var mit hoved.
Det var skønt at arbejde sammen med Mike, men han grinede altid.
Mikey var skrækkelig. Han kom altid til at grine.
Vi spillede et stykke, der hed "A Pack of Lies".
Der var en lang scene, hvor Richard Vernon skulle sige:
"Har I bemærket en bil af mærket Vauxhall-
- med nummerpladen AVY 129?"
En dag sagde han til os:
"Har I bemærket en bil af mærket Vauxhall-
- med nummerpladen RU 12?"
Vi måtte næsten stoppe stykket.
Vil I arbejde for evigt?
Det er vel ikke muligt, men jeg ville gerne.
- Hvis vi bliver bedt om det. - Hvabehar?
Vi vil arbejde for evigt, hvis vi bliver spurgt.
- Men du bliver altid spurgt først. - Du må ikke vende dig mod mig.
Nu vender jeg mig mod dig. Nu kommer det hele frem.
Mit ene høreapparat virker ikke. Hvad snakker vi om?
Vil du låne et af mine?
Nej, det vil ikke passe mig. Hvad var det sidste, I sagde?
- Vil vi arbejde for evigt, Joan? - Nå, var det det?
Og jeg sagde, at Jude får tilbudt alle rollerne først.
Da mit syn blev dårligt, sagde min agent i USAtil mig:
"Hvis du gerne vil komme herover igen, -
- så finder vi en fin, lille rolle, som Judi Dench ikke har kløerne i."
- Det var groft. - Nej da.
- Det var meget groft. - Sådan taler de i USA.
Hvorfor skal man kæmpe med amerikanere hver dag?
Det var meget anstrengende at gå med de hatte.
De er utrolig tunge.
Jeg skulle gå med en hat, der mindede om Albert Hall.
Den var enorm og meget tung.
Jeg sagde: "Vær sød at tage den af."
Hvor mange afsnit var der? Var der tre sæsoner?
Det ved jeg ikke. Jeg tror, der var flere.
Jeg ved det ikke. Jeg har ikke set den.
Jeg har ikke set den endnu.
De gav mig et bokssæt.
Men jeg har ikke tid.
Jeg må skynde mig, for jeg lever ikke længe nok til at se hele molevitten.
Var "Mrs. Brown" første gang, du spillede dronning i en film?
"Mrs. Brown" må have været første gang, jeg spillede en dronning.
- Jeg rejser. - Det forbyder dronningen.
- Og det ændrede min karriere. - "Mrs. Brown"?
Ja, for jeg blev ikke tilbudt film. Jeg havde kun lavet få film før den.
Nu holder de aldrig op.
Uden Dem kan jeg ikke finde styrken til at være den, jeg skal være.
Vil De ikke nok?
Vil I snakke om at være kæmpestore filmstjerner?
Såsom i James Bond eller Harry Potter.
Jeg håber, I to er klar over, hvor heldige I er.
Ikke mange førsteårselever ville kunne besejre en bjergtrold.
Rent faktisk løb Alan Rickman og jeg tør for reaktionsskud.
De filmede altid børnene først, -
- og så vendte de sig om, og så gjorde vi sådan.
Eller lyttede, og det var fantastisk. Hvem er det?
- Jeg blev overrasket. - Jeg troede, du spillede skuespil.
- Du gjorde det virkelig godt. - Er du fotograf?
- I har mødt hinanden før. - Det ved jeg godt.
Men du er altid med i scenen.
Vil du gerne sidde her?
Jeg bliver pludselig mere opmærksom på dig end nogen anden.
- Skal jeg flytte mig? - Meget gerne.
- Du har taget en masse billeder. - Ja, det har jeg.
- Det er hans arbejde. - Det ved jeg godt.
Nu bliver han vel ikke ked af det? Han har stået der i en evighed.
- Nu vil han gå ud og larme. - Vi er rigeligt i forvejen.
For guds skyld.
Få den væk. Kan du ikke genkende bilen?
Fortæl om Bond. Hvordan havde du det med at blive overhældt med juveler?
- Jeg blev ikke overhældt med juveler. - Jo, bagefter.
Jeg blev meget overrasket, da jeg blev spurgt.
Michael sagde: "Jeg længes efter en Bond-pige. Du skal gøre det."
Mine sønner gik på en privatskole ikke så langt herfra, -
- hvor Kim Philby havde været elev.
- Michaels helt. - Kim Philby?
Har du set de optagelser af ham, -
- da han blev mistænkt for at være forræder og indkaldte pressen?
Kim Philby var dobbeltagent i 30 år
Var du den tredje mand?
- Nej, det var jeg ikke. - Tror du, der var en?
Ingen kommentarer.
Det bør enhver skuespiller se.
For det ville aldrig nogensinde falde en ind, at han løj.
Var det i hans mors lejlighed?
- Det tror jeg. - Mor hørte alle løgnene.
Man tænker, at han selvfølgelig ikke er bedragerisk på nogen måde.
Han var en dygtig skuespiller. Han var en dygtig spion.
Frygt har været en fælles trussel i løbet af de sidste to dage.
- Frygt er brændstoffet. - Vil I snakke om det?
- Hvad er frygt? - Frygt er brændstoffet, ikke?
- Frygt skaber en enorm energi. - Ja.
Hvis man kan styre det, så kan det hjælpe.
Det var rigtig godt.
Jeg beklager, men vi er meget trætte.
De har fortalt dig, hvor gamle vi er, ikke?
- Det er jeg blevet informeret om. - Det fortæller jeg ikke nogen.
- Skal vi have et glas champagne? - Det tørster jeg efter.
Det er alt for sent. Hvorfor tænkte ingen på det for et par timer siden?
Dame Ede havde et gebis til at tale med og et til at spise med.
Hun tog hjem med sit talegebis, og så ringede hun til Diggy og sagde:
"Hent mit gebis, for jeg er meget sulten."
- Lå det i garderoben? - Ja, og så måtte Diggy hente det.
- Sagde du gebis? - Et talegebis og et spisegebis.
Og vi synes, vi har det svært. At tænke sig, to gebisser.
En håndtaske?
Hun sagde altid: "Jeg er så ensom."
Det kender jeg godt. Gør du ikke det?
- Jo, men jeg... - Det er det, der er så forfærdeligt.
Førhen tænkte jeg dårligt om Dame Ede. Det gør jeg ikke længere.
Du godeste.
- Laver vi noget? - Vi drikker champagne.
Det er bekymrende, når man kan se dem komme snigende.
Vi må tage en tår.
- Snakker vi? - Hvad vil du gerne snakke om?
Jeg mente, om vi optager nu? Optager vi nu?
- De stopper aldrig. - Stopper de aldrig?
Skål for os. Og jer alle sammen.
Du drikker ikke noget.
- Hvem? - Vi drikker vores champagne, Joan.
Hvad ville I råde jer selv til som unge?
Gudfader.
Jeg ville sige...
Sørg for at dyrke yoga eller mindfulness fra en ung alder.
Og lær om hjernen og dens indflydelse på kroppen.
Alt det, jeg blev interesseret i senere i livet, -
- og kunne have haft godt af at gøre tidligere.
Jeg tror, Joan på en måde fører...
Jeg ville sige, -
- at jeg ikke skulle være så utrolig hidsig og stejl.
Og at jeg skulle lytte mere.
- Er det mig? - Ja.
Det aner jeg virkelig ikke, for jeg ville ikke høre efter, -
- men jeg ville sige: "Er du i tvivl, så lad være."
- Den er god. - Det tror jeg, at jeg ville.
Det skulle være et motto. Hvad hedder det mon på latin?
Er du i tvivl, så lad være.
Jude.
Jeg ville sige, at jeg skulle lade være med at blive forelsket så let.
- Det er ynkeligt. Lad være. - Jude...
- Nej, du skulle have lettere ved det. - Nej.
Ikke så let.
Uanset hvad er det for sent.
Hvad ellers?
- Nogen sagde, at det er for sent. - Det var mig.
- Det er aldrig for sent. - Hold nu op, Joan.
Det er aldrig for sent at blive forelsket.
Hvor kommer det fra? "The Boy Friend"?
Er det "The Boy Friend"?
- Det er aldrig for sent... - Jeg tror, det er "The Boy Friend".
Du skrev og kritiserede Laurence.
- I skolen brød du dig ikke om hans... - Jeg skrev til mine forældre.
Han spillede "Hamlet", og jeg havde set Michael Redgrave først.
Jeg skrev, at Laurence Olivier var lidt melodramatisk.
- Fortalte du ham det? - Nej, det gjorde jeg ikke.
Når man er forelsket...
Jeg mente senere, Joan.
Det tror jeg ikke, at jeg gjorde senere.
Nej, det er jeg sikker på.
Så du ham spille "Henrik den Femte"?
Jeg kan huske, at jeg så det i Plymouth.
Jeg var vild med det. Jeg husker det meget tydeligt.
Jeg skrev åbenbart til ham.
Tamsin fandt min dagbog, fra da jeg gik i skole, hvor der stod:
"Fik et brev fra LO."
Det var det, jeg mente.
- Ikke at jeg skrev til mine forældre. - Nej.
Der skrev jeg selvfølgelig, at jeg var vild med det.
- Har du brevet? - Det var et fanbrev.
Ja, det var et fanbrev, og jeg modtog et brev, -
- som jeg nu ved kom fra Dorothy Welford, hans sekretær.
Med et stempel...
Som tusinder af skolepiger fik.
Jeg ved, Maggie havde det svært med ham af og til.
- Ikke værre end med mange andre. - Men du var også...
Mine børn ringede til dig, da jeg var bortrejst, og han pludselig blev syg.
Du kom og holdt ham i hånden, mens jeg var væk.
Denne hånd holdt i hånden.
Han sagde til mig...
I "Semi-Detached" skulle jeg løbe ovenpå og ned på scenen igen.
Og han sagde: "Du kommer altid lidt for sent."
Jeg sagde: "Jeg løber op ad trappen og ned igen, så hurtigt jeg kan."
Og han sagde: "Det er en illusion. Du behøver ikke løbe op ad trappen."
Jeg så et stykke i New York med en engelsk skuespiller, -
- og pressen havde skrevet meget om et stort skrig til sidst i anden akt.
Det skete ikke den aften, vi var der. Vi spurgte ham: "Hvor blev det af?"
Han sagde: "Jeg følte ikke, jeg kunne,"-
- "og ville ikke lyve for publikum."
Så sagde jeg: "Det er løgn fra ende til anden."
Hamlet rejser sig jo op til fremkaldelsen.
Så havde vi en længere diskussion om, -
- hvorvidt man bare skulle skrige, uanset om man var i humør til det.
Man skal være i humør til det.
Man finder en måde...
...at få det til at ske på og virke spontant.
Det er forskellen på virkelighed og illusion.
Færdig.
- Jeg er mundlam. - Jeg har ikke mere at sige.
Vort spil er ude.
Vore skuespillere var lutter ånder, som jeg sagde før.
Nu svandt de hen i luft, den tynde luft, -
- og ligesom dette blændværks løse bygning skal skybekranste tårne, -
- stolte borge og høje templer, ja, den hele klode-
- med alle dens beboere forgå, -
- og som det tomme optog, der forsvandt, -
- knap efterlade sig det mindste spor.
Vi er af samme stof som vore drømme.
Vort korte liv omkranses af et blund.
Jeg håber, de andre også skal gøre det.
- Roger. - Det lover jeg.
- Sværger du på det? - Jeg sværger på det.
Dame Judi Dench, Dame Judi Dench, Dame Judi Dench...
Dame Judi Dench, Jane Dooby Dench.
Jeg kan godt lide Jane Dooby Dench.