СЕРІАЛ NETFLIX
Хто в нас цього тижня?
Цього тижня допомагаємо Сарі Лім.
Їй 36, і вона з Техасу.
Привіт, Берто.
Вона власниця, керівниця й пекарка в «О-Ем-Джі Скві» —
азійської пекарні, де подають різні смаколики.
Пекарні?
Як-як? О-Ем-Джі Скві?
Типу, о Боже! Скві!
-Скві? -Скві!
Скві-і-і!
Скві!
Жахливо. Не можу отак відразу.
У нас ви можете знайти багато випічки в азійському стилі,
у формі тварин, як-от котів, коал, панд,
коргі дуже популярні, і взагалі все, що має лице.
Її номінувала її працівниця й подруга, Келлі.
Бувай, люблю тебе.
Побачимося пізніше.
Я номінувала Сару, бо в неї багато потенціалу.
Усього навчилася сама, і їй просто треба трохи допомогти
досягнути успіху, на який вона заслуговує.
Більшість роботи вона робить сама
і просто забила на гардероб.
Ясно.
Я геть за собою не доглядаю.
Хіба помию голову й одразу вдягну берет.
У Сари є беретки всіх кольорів веселки.
Якого хочете кольору.
Люблю беретки. Я в них ніби «Емілі в Парижі».
-Ніби мила дівчинка. -Люблю цей серіал.
Колись я більше доглядала за собою.
Але потім просто перестала.
Вона весь день сидить на кухні в пекарні,
щоб задовольнити відвідувачів,
і називає себе кухонним тролем.
Час від часу я визираю з кухні і така: «Як життя?»
Так. Маю дві хвилини. Чим можу допомогти?
Цей рік був для Сари складним — вона відкрила пекарню
перед самою пандемією, коли все зачинялося.
Ми тільки тиждень, як відкрилися, а вже змушені були працювати з віконечка.
Окрім фінансових труднощів,
Сара також зазнала вандалізму й втрати клієнтів…
-О ні! -Жах.
адже пекарня азійська,
а цього року рівень злочинів проти азійських громад зріс.
Коли ми почули, що цей вірус з Китаю,
то знали, що буде якась негативна реакція.
Люди не знають, з якою ненавистю зараз стикаються азійці.
-Так. -Це так сумно.
Азійцям не можна кашляти.
Навіть якщо це алергія чи астма,
люди зразу скажуть, що в цьому азійському закладі ковід.
Вона сама це пережила.
Пандемію, ненависть, вандалізм.
Вибачте.
Ще один невдалий місяць — і ми зачинимося назавжди.
Це дуже важко.
Час на себе.
-Треба трохи побалувати ведмедика. -Так.
Годі виживати, час процвітати.
Процвітати.
Допоможемо цій еклектичній пекарці
стати впевненим обличчям свого закладу й знову стати собою.
Скві!
ДЕНЬ 1
ЛЮБОВ — ЦЕ ВСЕ, ЩО НАМ ТРЕБА
-О Боже! -Це тут?
Так, тут.
Так мило.
ЗАМОВЛЯЙТЕ ТУТ
Я б хотів зробити замовлення.
-Боже! Привіт! -Велике замовлення.
Ти Келлі?
Я Келлі. Приємно познайомитися.
-Як ти? -Добре.
Піду приведу Сару.
Боже, воно все таке апетитне.
Саро, допоможеш мені з вивіскою?
Я не пролажу, завеликий.
Не завеликий. О ні, Тане, хось іде.
-Привіт! -Привіт! О Боже!
Привіт!
У тебе такий милий берет!
-Дякую! Це ти милий! -О Боже.
Ти дуже гарна.
Саро, виходь сюди.
-Ходімо! -Келлі, а ти агресивна!
Ура!
-Ура! -Ура!
Привіт!
-Привіт! -Раді зустрічі!
Ви працюєте тут разом?
-Так. Нас тут троє. -Я працюю з найкращими друзями.
Ви голодні?
-Так. -Так!
-Заходьте. Сталеві двері. -Дорогу!
-Дякую. -Прошу.
-Дякую. -Ласкаво просимо.
-Дивіться, які котики! -А це Сквіджі!
Очі розбігаються просто.
Я не думав, що тут стільки місця!
Це рай.
Нічого собі!
Вау.
О Боже.
Як мило!
Тут усе миле. Кожнісінька деталь!
Що це?
Моє перша враження від пекарні?
Дуже неорганізовано.
Трохи безлад.
Для такого бізнесу це не дуже добре.
Можна мені скуштувати?
Так.
-Я б дуже хотів. -Звісно. Що саме?
Цей називається «убе».
Лимонне масло.
-Можна? Я обожнюю лимони. -Я теж!
Не хочу здатися ненажерою, але так хочеться.
-Ага. -Розумієш?
Можна мені цей?
Усе, про що я думав і буду думати —
це лимонні пончики і ще раз лимонні пончики.
Танцюю від радості.
Сарині пончики чудові.
Обожнюю ці пончики!
У мене передоз цукру.
Рада, що подобається.
Ось чому дітям не варто давати цукор!
Це кошмар моєї мами.
Нагадайте, чому ми тут?
Антоні, досить брати до рота всяку гидоту!
Антоні запхає до рота все.
-Тан дав тобі більше. -З чим воно?
Так, я допитливий від природи.
Тому якщо хтось хоче згодувати мені
баночку чогось невідомого,
я знаю, як це звучить… Але не можу стриматися.
Ковтай! Ти зможеш. Я в тебе вірю!
Бо мені цікаво. Там щось смачне чи огидне? Це як пригода.
Чорт, Саро. Я забув, що ти тут.
-Мила футболка! -Бери.
Саро, поп'ємо чогось?
Це було неймовірно.
Я дуже рада. Цим ми тут і займаємось.
Ти завжди хотіла почати свою справу?
Колись я була фотографкою.
А тоді я… Я завжди працювала на себе.
-Ти завжди була креативною? -Так, люблю творити.
-Ага. -Це точно.
Тому вирішила взятися за найскладніше. Я люблю непрості завдання
і приносити людям радість.
Це тому ми ладнаємо.
Теж любимо приносити радість.
-Так! -У нас подібна енергія.
Класно!
Від Сари так і віє щирістю й непідробністю. Це притягує.
Смакота.
Хоч у неї був і складний рік, у її пекарні панує любов.
Проведеш екскурсію? Хочу все побачити.
Так, звісно. Так…
-Після тебе. -Кухня. Дякую.
Тут у кутку ми робимо морозиво.
Спочатку ми хотіли, щоб люди дивилися, як Майкл робить таякі.
-Але нам забракло на це грошей. -Ясно.
Тому так і не вийшло.
На підлогу теж не було грошей.
Уже нема місця.
-Для пекарства треба багато місця. -Підготувати все.
-Тому ми постійно все переставляємо. -Штовхаєтесь.
Трохи нагадує лабіринт, але ми все або принесли, або зробили самі.
Усі ці неонові штуки я теж робила сама.
Чекай, що? Неон теж ти робила?
Вирізала, розмалювала й обрамила.
І так з усім.
То ти знаєшся на механіці, пекарстві й електриці.
Просто пані з Ренесансу.
Я маю багато ідей, Боббі.
Чудово.
Сара молодець, що не закрилася через пандемію,
але я вже не можу дочекатися, щоб закінчити її незавершені проєкти.
До зміни готовий, дівчата.
Мені дуже цікаво, як ви адаптувалися до пандемії.
Ми стільки маневрували, що я б тепер у баскетбол змогла грати.
Просто…
Ми зачинилися
одразу після жалюгідної спроби грандіозного відкриття.
Десь торік у березні.
Тоді я напекла макаронів у формі персонажів. Вони дуже популярні.
Останній набір був з нагоди китайського нового року.
Ми розмістили оголошення про попередній продаж.
-І їх розкупили за десять хвилин. -Нічого собі!
Але шість чи вісім тижнів безперервного готування макаронів
добряче на мені позначился.
-Ти робила їх тоді сама? -Так, і зараз теж.
Як?
Дуже довго.
Але треба було платити оренду.
-Боже, бідні твої руки. -Знаю.
Завжди кажу, що я міс Артритні-Руки в нашій пекарні.
Важко лишатися байдужим до когось,
хто так любить свою справу.
Я готова віддати замовлення, тільки якщо цілком задоволена.
По тобі видно.
Трохи перфекціоністка.
Це видно в кожному сантиметрі «О-Ем-Джі Скві».
Ласкаво прошу в моє царство.
Такі милі макарони!
Ти колись думаєш про те, якою хочеш бачити пекарню за п'ять років?
У перспективі я б хотіла більше зайнятися творчою роботою.
Запровадити доставку.
Нас інколи просять,
але це нам поки не під силу, бо я все роблю сама.
Тобто запит є, але вам це не під силу?
-Та. -Ого.
Хочеш спробувати?
-Вибирай, який на тебе дивиться. -О Боже.
Це дульсе-де-лече.
-Я не думав, що це справді… -А, так.
Думав, вони збиті. Неймовірно.
І такі, і такі. Збиті і…
І не надто солодкі.
-Так. Я люблю… -Ідеальні.
Я поділяю пристрасть Сари до куховарства,
але їй подобається креативний процес,
а не сидіти цілими днями на кухні і прикрашати макарони й пончики.
Тому треба, щоб вона когось навчила.
Так смачно.
Розкажи, що з усіма цими беретками.
З ними просто мило й весело,
а ще я можу засунути під них усе своє волосся, тому…
Зрозумів. А що ще входить у вашу уніформу?
Ну, колись ми носили чорно-білі сорочки в клітинку.
-Так. -Людям подобалось.
-Ага. -Крім Келлі, вони не для неї.
А тоді почалася пандемія,
і ми знову почали носити звичайний одяг.
-Ясно. -Я вдягаюся майже однаково, як зараз.
-А можна побачити тебе без фартуха. -Звісно.
Добре.
Так, ти дійсно маєш трохи безладний вигляд,
бо в тебе багато плям.
-А ще дірки на футболці. -Так.
Мені в голові щось не поєднується
людина, яка готує найпрекрасніші, найбездоганніші солодощі
і носить футболку й джинси.
Еге, я колись більше старалася.
-Я люблю вінтажні фасони. -Так.
-Типу… -Сукні А-силуету?
-Так. -Ага.
Люблю, коли облягає.
-Щоб було видно силует. -Так.
Цього тижня я хочу знову зробити з тебе Сару, у якої була велика мрія.
ТАЯКІ
Мені так тут подобається.
-Дякую -Тут так життєрадісно.
-Дякую. -Яскраво.
Знімай беретку. Треба подивитися.
-Може, хочеш сам? -А можна?
Там багацько волосся.
Ого.
Багацько.
Щойно я побачив її волосся з-під беретки,
світ зупинився.
Так, розказуй.
Ти повністю його освітлювала й додавала трохи фіолетового, трохи синього.
Так, коли хотіла його відростити, то думала,
що спробую щось цікаве,
але мені не подобалося, і я відпускала його далі.
А коли ти востаннє думала:
«мене переповнює скві»?
Давненько.
Я просто не роблю тепер нічого. Як і багато хто.
Подоглядаємо трохи за собою.
Зробимо манікюр, педикюр, треба трохи любові до себе.
Я ще ніколи не робила манікюр чи педикюр.
Знаю-знаю.
За ціле життя?
О Боже.
Звучить, ніби ти готова знову зазирнути у світ краси,
а потім і зовсім туди ввірватися.
Я залюбки.
Ням-ням.
Ну де ж морозиво?
Я б дуже хотів дізнатися,
який у тебе був досвід
як американки азійського походження в Остіні.
До своєї азійської спадщини я найближча через їжу.
Дехто зовсім не розуміє, що ми робимо.
Не розуміють, чому б нам просто не з'їсти ванільного морозива.
Ванільне морозиво це добре, але убе чи кунжут не гірші.
Коли почалася пандемія, ми знали, що будуть негативні реакції,
коли президент говорив, що це «китайський грип».
Часом люди не вважають тебе за людину.
-Так. -І ми часто відчували це на собі.
У нас вкрали вивіску, різдвяні прикраси.
-Хтось виламав двері. -Розумію.
Вони були скляні, але заради безпеки я вирішила
замінити їх на сталеві.
Так.
-Ми багато пережили. -Так.
Що ти відчуваєш зараз?
Почуваюся перевантаженою.
-Так. -Ага.
Я дуже покладаюся на Келлі. Вона чудова подруга.
Але люди не розуміють. Нас тільки троє.
І я просто…
Я віддаю цьому місцю все.
А скільки в тебе часу на себе?
Небагато.
Сонечко. Я мушу тебе обійняти.
-Так-так, це через тебе я плачу. -Знаю.
Ми допоможемо тобі знайти час на себе, чесно.
Дякую.
О-ЕМ-ДЖІ СКВІ ОСТІН
Перш ніж почнемо,
скажіть, які у вас двох очікування.
Я дуже тішуся за Сару.
Люди мають побачити, яка вона чудова.
-Люблю тебе. -Ще краще!
Скажемо «скві» на три, перш ніж підемо?
Раз, два, три!
Скві!
Кажи «па-па», бо ти йдеш з нами.
Бувайте!
ОСТІН, ТХ
Я хочу підняти «Скві» на новий рівень,
щоб там було зручно не тільки Сарі та її колегам,
а й відвідувачам.
Презентація — це важливо.
Я не кажу, що Сарі треба вибиратися, як на випускний.
Але я хочу, щоб вона почувалася сильною, справжнім лицем своєї компанії.
Моя мета — показати Сарі,
як їй покращити стосунки зі своїм волоссям.
Щоб вона почувалася милою
і не ховалася під беретками,
бо спалила волосся освітлювачем.
Вона явно розуміє, що робить.
Але я б хотів, щоб вона могла довірити роботу комусь іншому,
щоб мати змогу рухатись далі й робити інші речі.
Сара перевантажена,
і їй важливо зрозуміти,
що вона може попросити допомоги у своїх близьких.
Я хочу, щоб вона знала, що не сама.
ДЕНЬ 2
ПЕЧИ — І ВСЕ БУДЕ ДОБРЕ
ДИХАЙ!
Я дуже хотів побути з тобою першим.
Дякую.
Бо хочу впевнитися, що стаючи на цей шлях,
ти сприймаєш його позитивно.
Усі ми заслуговуємо на те, щоб мати з ким виговоритися.
І мені здається, що в тебе просто немає змоги
поговорити про свої почуття й потреби.
Не дуже. Ну тобто я…
Я виросла в сім'ї, де ми не надто говорили про свої почуття.
Просто робиш, що мусиш.
-Ага. -Так і живеш.
Ти казала вчора, що часом тебе переповнюють емоції.
-Так. -Так, я тебе розумію.
Про що думаєш? Ти знову розчулюєшся.
Вибач, мені важко. Просто…
Просто…
Я не впораюся сама.
Щоб хтось просто…
Сам факт, що ти тут…
Це…
Я не хочу постійно обтяжувати Майкла й Келлі.
Я просто більше не маю з ким поговорити.
Я дуже хочу допомогти тобі знайти цю підтримку.
Тут недалеко є ресторан,
і там є дехто, кого тобі варто зустріти.
Добре.
Він успішний бізнесмен.
У нього декілька ресторанів,
і він має дуже схожий досвід.
-Ходімо знайомитись. -Добре.
Дякую.
Прошу.
-Я весь цей час плакала. -Нічого.
«МЕСМЕРАЙЗ»
Дякую.
Саро.
-Привіт. -Мій друг Сі-Кей.
-Рада зустрічі. -Взаємно.
-Сідай отут. -Добре, дякую.
Я знаю вашу пекарню.
Пробував ваші таякі.
-О, добре. -Дуже смачні.
-Дякую. -Тут це рідкість.
-Рада, що сподобалось. -Звісно.
Сі-Кей Чин дуже підтримує рестораторів.
Він розуміє, що переживає Сара.
Попри азійське походження він досягнув успіху.
Сарі саме час зрозуміти, що вона далеко не сама.
На мою думку, ніщо так не об'єднує, як їжа.
У мене тут китайський ресторан, «Ву Чав».
Люблю ваш ресторан.
Дякую. Я назвав його на честь бабусі.
Але головною причиною, чому ми його відкрили,
стало моє бажання поділитися з Остіном своєю культурою.
Як би ми не відрізнялися зовні чи всередині,
хай там що,
а коли хтось сидить за твоїм столом, і каже, що це смачно,
раптом у нас з'являється щось спільне.
-Так. -Щось, що нас об'єднує.
Я теж так почувалася.
Ідентичність бізнесу пов'язана з моєю власною.
-Бо я створюю меню. -Бізнес — це ти.
Пекарня народилася ще в мене вдома.
Усі найкращі заклади так починають.
Багато з того, що ми робимо в «О-Ем-Джі» — це те, що викликає в мене ностальгію.
Це нагадує мені дитинство.
Моя найкраща подружка була філіппінкою, і ми їли гало-гало в неї на кухні.
Пам'ятаю, як ходила в єдиний паназійський гастроном.
Точно. Так.
Це дуже ностальгічно.
Тому я так само хотіла поділитися тим, чого вже ніде не було,
тим, чого в інших уже не було.
Я, наприклад, люблю описувати людям, який на смак кунжут.
Коли ми виїхали з дому, то ділили місце з кав'ярнею,
але потім вони переїхали, і вся площа дісталася нам.
-Так. -А ми не були до цього готові.
-Тому або готуєшся, або зачиняєшся. -Так.
Розумію.
Так. Ми зробили, що могли, збудували все своїми руками.
Нас троє на цілий ресторан.
-Так, це нелегко. -Ага.
Але в таких непростих завданнях є щось прекрасне.
Коли я сюди переїхав, було дуже важко.
Це було непосильне завдання, ми не знали, що і як робитимемо.
Але ми вхопилися, як могли, за ідею,
що ми все зможемо і нам вистачить запалу.
За пів хвилини розмови я зрозумів, що й ти маєш цей запал.
Бо ж ніхто не говорить про кунжут…
-Я так його люблю. -…з такою любов'ю.
Коли я вперше зустрів інших собі подібних, ми говорили про сіль.
«Дивіться, скільки різної солі. "флер-де-сель" просто чудова».
На нас дивилися, як на схиблених, але це так.
Добре мати з ким поговорити про роботу.
-Так. -О так.
Не відмовляйся від допомоги.
Як часто ти просиш про допомогу когось, крім свої колег?
Я й не маю кого просити.
Тепер у тебе є я.
Ти частина спільноти.
Щоб стати її частиною,
треба спілкуватися.
Якщо тобі сподобалося в якомусь ресторані, знайди шеф-кухаря й скажи,
що принесеш їм своєї їжі.
Бо так ми дбаємо одне про одного.
Коли шефи відвідують інші заклади, ми закидаємо
одне одного їжею ледь не до смерті.
бо це мова, яку ми всі розуміємо.
Одного дня ти прикинулася й вирішила готувати для людей.
Ти одна з нас. Ти з нами.
У тебе чудова кухня, а бажання вдосконалюватися —
це частина нашої професії. Не забувай про це.
Ось чому цей зв'язок такий крутий.
Сі-Кей великодушно запропонував підмінювати тебе час від часу.
Щоб ти могла поговорити про те, що відчуваєш.
Бо якщо постійно стримуватися, можна поховати себе живцем.
Я згодна. Так.
Дуже дякую, що поділилися своїм досвідом, який мені теж близький. Тому…
Пекарство приносить Сарі радість.
Але десь по дорозі вона цю радість втратила.
Тепер їй час усвідомити,
що коли б їй не знадобилася підтримка,
поруч завжди є люди, до яких можна звернутися.
Нас усіх об'єднує те, що ми трохи трудоголіки.
Бо робота завжди є. Навіть зараз.
-Але це теж важливо. -Так.
Тому треба обов'язково виділяти час на себе.
Дякую.
ДЕНЬ 3
ПРИГАЛЬМУЙ
Яка тут вологість.
Знаю. У мене кучері, тому…
Отож. У мене теж дуже кучеряче волосся.
І волосся таке жорстке, що його так просто не висушиш.
-Ага. -Це ціла процедура.
-Ну що, закупимося? -Я так цього чекала.
Ого!
Сарі дуже подобається вінтажне.
Вона любить 50-ті, ранні 60-ті,
сукні А-силуету, і це, до речі, дуже пасує до її пекарні.
Тому я вже чітко знаю, що маю з нею робити.
Розкажи, як ти ходиш за покупками. Як часто і куди саме?
Взагалі я ходжу за покупками собі
десь раз на рік.
Сміливіше, не треба боятися. Я розумію.
Багато хто не має часу або зайвих грошей,
ще й коли керуєш бізнесом.
Розкажи тепер про своє тіло.
Ну, у мене великий зад.
Так.
-А можна попросити тебе повернутися? -Добре.
Дуже гарненькі сідниці.
Дякую. Я сподівалася, що ти це скажеш.
Дуже люблю повні сідниці. Вони в тебе дійсно гарні.
Так, але знайти під них одяг ще та морока.
Зрозуміло.
За час, поки я керую бізнесом, у мене дуже сильно змінювалася вага.
-Так. -Спочатку в мене був величезний стрес.
За п'ять тижнів я втратила десь 18 кілограмів.
Ого.
А тоді прийшов ковід, і всі почали набирати десь по 13 кг. Я набрала 18.
-Так. -Тому мені важко купувати одяг.
Так. Тому дуже важливо, як ти почуваєшся.
-А ми хочемо зробити тебе щасливою. -Так.
-Подивись у дзеркало. -Добре.
Так. Добре.
Отже, ти зараз у вільній футболці, і вона добряче звисає.
Було б ідеально, якби вона була трохи вужчою.
У тебе дуже мила фігура.
-Дякую. -Але ти її ховаєш.
І сьогодні я постараюся, щоб більше ти її не ховала.
Я хочу зайти у твій заклад і відразу побачити, хто там бос.
Ага.
«Вона тут керує і знає про це».
Похизуємося цим.
Я дещо підібрав для тебе в примірочній.
-Спробуємо. -Гаразд.
Нічого не думай, просто поміряй. Не хилюйся, якщо не підійде.
-Так і зроблю. -Чудово. Ходімо, це тут.
Я бачу, що в Сари є якісь комплекси щодо її тіла,
і це для мене неочікувано, якщо чесно.
Готова?
Готова.
Вона приховує те, в чому невпевнена.
Добре!
-Так, зупинися. -Добре.
Попрошу тебе зробити дещо скандальне.
Я не бачив і гадки не маю, що в тебе під береткою.
-Можна подивитися? -Звісно.
Ура!
Там багато волосся.
-Я не думав, що воно таке довге. -Так.
У мене його багато.
Скажи, що ти думаєш.
-Плаття миле. -Так.
Верхня частина найкраща.
-Так. -А от спідниця… Не знаю.
Може, треба коротшу? Пишнішу?
Може, коротшу.
Так? Більше показати ноги.
А ти… Прекрасно. А ти носиш щось вище коліна?
-Десь до коліна. -Добре. Зрозумів. Це допоможе.
-Тому трохи коротшу. -Добре.
З вінтажним одягом я завжди готовий, що щось треба буде підшити.
-Так. -Бо тут ніколи не знаєш.
-Це легко виправити. -Верх мені подобається.
Мені теж.
Якби цей верх був з джинсами, я б носила таке весь час.
Люблю людей, які мають власну думку.
Ті, хто тільки підтакує — не для мене.
От сучка!
Вибач на слові.
-Що думаєш? -І ти ховаєш це від людей?
Покажи зад.
Так.
-Почуваюся високою. Це добре. -Звісно.
Сама я їх, мабуть, не поєднала б,
але поєднала б з чимось іншим.
Так, це — купальник.
Це єдине щось таке відкрите, що я зміг тут знайти,
порівняно з тим, що ти носиш.
Але я хотів показати тобі, яке в тебе круте тіло.
-Дякую. -Ти маєш побачити те, що бачу я.
Мило бачити, як вона на себе дивиться,
адже це вперше, мабуть, за багато часу,
вона бачить, яке в неї круте тіло.
Останній прикид. Виходь, будь ласка.
-Дуже мило. -Дякую.
Добре.
-У мене для тебе трохи інша беретка. -Боже!
Ми вишили їх для вас.
-Спробуй. -Гаразд.
Сподіваюся, розмір твій.
Хіба не мило?
-Так. Це дуже мило. Дякую. -Мені так подобається. Прошу.
Бачиш, навіть невеличкі зміни вже міняють картину.
Якби ти працювала і виносила клієнтам замовлення в цьому,
я б подумав: «Це точно власниця».
Мені подобається.
-Добре. -Так.
-Так. Ми на місці. Після тебе. -Дякую.
Познайомлю тебе з одною пречудовою людиною.
Антоні Поровскі!
-Антоні, ти такий милий! -На себе глянь!
Ти така гарненька!
Привіт!
Це ти дуже милий. У моєму фартуху.
Я цілий день пік сам.
Жартую. Тут була Келлі.
Вона сказала, що ти мисткиня й перфекціоністка,
але що тобі потрібен час, щоб комусь довіритися.
-Так, це правда. -Так.
Тому ти будеш учителькою, а ми — учнями.
-О Боже. Ну гаразд. -Так!
Сара — перфекціоністка, але вона справжня «артист».
Мисткиня французькою.
Якщо все робити самому, то бізнес не виросте.
Можливості будуть обмежені.
Але якщо делегувати обов'язки іншим людям,
то можна буде керувати бізнесом поза кухнею.
-Так. Я готова рухатися вперед. -Так.
-І не сидіти стільки там. -Так.
Вона проводить стільки часу, удосконалюючи кожен окремий пончик.
Я хочу показати їй, що вона може передати естафету.
І ми впевнені, що це можливо.
Я всього навчилася сама. Наробила, певно, усіх можливих помилок.
Чудово. Зараз покажемо ще помилок.
Ага. Уперед, до роботи.
Якщо ви прикрашаєте їх, як я, то на полуничний просто трохи глазурі.
Лимонні так само?
Лимонні в мене у формі ведмедика.
Я люблю ведмедів.
Я зазвичай беру трохи білого шоколаду в кондитерський мішечок
і приклеюю вушка.
Нормальна відстань?
Трохи заблизько, нічого.
Тепер умокніть. Зовсім трішки.
Щось я трохи перестарався.
Порівняно з твоїм, у мене не все так погано.
Ми явний приклад, що прикрашати пончики зовсім не легко.
У цього ведмедя класний характер.
Так думає його мама.
Його мама!
Думаю, всередині вона дуже розчарована.
Просто крик душі. Але сподіваюся, вона оцінить наші старання й наміри.
Допоможу вам краще орудувати мішечком.
-Так. -О так.
Якщо взяти мішечок,
то не треба його дуже наповнювати, щоб не напружувати кисть.
І наносите ось так.
-У тебе великі краплі. -Та.
Ось так.
Найважливішим у пекарстві є час.
-Так. -Чекати, поки засохне.
Чекати, поки все стане таким, як треба. Дуже весело.
Видно, що вона хоче навчати інших і любить свій продукт.
Але мені не вкладається в голові, що вона не пекла нічого до того.
Не хочу хвалитися, але цей мені дуже добре вдався.
Дуже мило.
-Бачиш? Я не безнадійний. -Пишаюся.
Ти була дуже терпеливою і доброю вчителькою.
Дякую.
Твоїм учням дуже пощастить.
-Ці пончики зметуть на хвилину. -Точно.
Ми б могли якось мило їх запакували
й піти до кількох місцевих закладів, дати їм їх на пробу.
-Гаразд. -Так?
Звернемося трохи до громади.
-Такий був план? Супер. -Треба їх продати.
Ми з Сарою підемо, а ти поприбирай тут.
Дякую, Танні. Па-па.
-Дякую, Саро. -Па-па! Дякую!
Це так весело.
Правда?
Справжня пригода.
У Сари неймовірний продукт, над яким вона працювала роками.
І світ має його побачити.
У нас багато смаків з азійської кухні,
а також техаської, бо я техаська дівчина.
Це чудова нагода познайомитися з іншими підприємцями,
показати свій продукт, показати себе.
Привіт.
Які гарненькі.
-Дякую. -Так.
А ще вона не бачить, як люди ними смакують,
а це ж основа її бізнесу.
-Яка смакота. -Вона хоча дарувати радість.
-Раді познайомитися. -Я теж.
-Гарного дня. -Всього доброго.
Я хочу, щоб Сара досягла шаленого успіху і дарувала цю радість іншим.
Вийшло непогано. Ти молодець.
Так, було чудово.
Щоб про нас дізналися якнайбільше.
ДЕНЬ 4
НЕ ХВИЛЮЙСЯ, УСЕ БУДЕ ПОНЧИКИ
-Приніс шпалери. -Супер.
Хотів вам показати.
-Думаєте, їй сподобається? -Так.
Порадійте трохи.
Я так радію.
Це хай не заважає.
Думаю, Сарі сподобається. Чудово.
Заходь! Жоден дощ нам не страшний!
-Це я з любов'ю. -Розумію.
-Ну й дощ! Привіт! Ми прийшли. -Привіт!
-Ходімо. -Добре.
-Сідай. -Дякую.
Саро, хто дозволив тобі бути такою милою?
А ти дозволяєш?
-Ага. -Добре.
Але ти вже сама собі дозволила.
-Вітаю, королево. -Привіт.
Радий тебе бачити.
Мене чи мою голову?
І тебе, і голову.
Я маю ідеї.
У тебе колись був чубчик, так?
Переважно гривка.
Це непогано.
Бо з нею вже виглядаєш цікаво, навіть якщо немає часу.
-Так. -І можна щось придумати.
А решту сховати під беретку.
Так.
Я тоді почну, бо мені вже не терпиться.
Так, у мене багато волосся.
Тобі подобається завжди ховатися в кухні?
-Не завжди, але… -Але маємо те, що маємо?
-Так. -Попахує вигоранням.
Думаю, що б таке зробити, щоб ти стала дуже щасливою.
Ага.
Думаю, треба буде найняти ще людей.
Важко щось відпускати,
коли так довго над чимось працюєш,
але я готова передати свої знання іншим
і зайнятися улюбленою справою — творчістю.
Чудово.
Яке ж гарне волосся. Неможливо просто.
-Дякую. -Так.
Я хочу зробити для Сари розкішну зачіску, яка не потребує догляду.
І знайти баланс між грайливістю, професіоналізмом і стилем. Так!
Та-а-ак.
Давай!
Хочу вже взятися до роботи.
Як щодо першого манікюру?
Я ще ніколи його не робила.
Знаю! Я знайшов розкішний манікюр і чудову майстриню.
Вона просто неперевершена.
-Привіт. -Привіт.
Я Пейдж.
-Привіт. Я Сара. Приємно. -Взаємно.
Ми обожнюємо Сару. Вона така мила.
Сара дуже обдарована мисткиня.
Я завжди ходжу у твою пекарню.
-Боже, справді? -Круто.
Я навіть якось ризикнула і пішла в завірюху.
-Серйозно? -Падав сніг.
-Але мені було все одно. -Це все лимонний пончик?
Так, мій улюблений. І гонконзький молочний чай.
-Так. Обожнюю. -Це мій улюблений.
Ну, до роботи.
Дякую, королево.
Мені дійсно здається, що в нас однакові смаки.
-Це мій перший манікюр. -Взагалі?
-Так. -Та ну.
-Не може бути. -Так.
Я поважаю Сару й захоплююся нею за все, що вона зробила.
Вона так важко боролася,
тому я просто хотів її заспокоїти, повеселитися в салоні,
щоб вона почувалася розкішно.
Я, здається, ще не забув, як доглядати за волоссям за час карантину.
Таке волосся — це що? Момент! Це що? Нагода!
Зробити її волосся прекрасним, щоб вона засяяла.
Добре.
-Готово. -Добре.
Три, два, один.
Жартую. О Боже.
Несмішно.
О Боже.
Не соромся.
-Це так гарно. -Сонце.
Це розкішна зачіска. З нею вона кокетка й жартунка.
Але й пече такі пончики, що Остіну й не снилося.
-Так круто. -Пишно, правда?
-І глянь на нігті. -Бачу.
Зачіска не потребує догляду,
вона стильна, сучасна,
вона просто а-а-а!
Дуже тобі дякую.
ДЕНЬ 5
КРАСНО ДЯКУЮ
-Хвилюєшся? -Так.
-Вітаємо в нашій скромній оселі. -Дякую.
Яка зачіска!
Супер!
-Привіт. -Привіт!
-О Боже. -Так гарно.
-Привіт. -О Боже! Моя футболка.
-А що ще носити? -Гарно підкреслює груди.
Люблю, коли хвалять мої груди.
Таке чудове перевтілення з волоссям.
-Кучерява гривка найкраща. -Скажи?
-Так, дуже гарна. -Дуже мило.
Неможливо витримати.
-Мені дуже подобається. -О Боже.
Хтось хоче лимонаду або чаю з льодом, або чаю з лимонадом?
Звісно, що зробиш, те буде.
-Ідіть, я вам винесу. -Супер.
Вітаємо в нашому домі.
-Дякую. -Будь ласка.
-Тут так спокійно. -Тут дуже гарно.
Радий, що ти тут.
Я вже думаю про переїзд.
-Дякую. -Дякую.
Тобі дуже личить моя футболка.
Моя улюблена.
-За мій переїзд. -За переїзд.
-Дякую. -За чудовий тиждень.
Це справді так.
Я кажу Келлі, що в мене мало хто вірив.
-Тому я мушу вірити в себе сама. -Так.
І ця віра привела тебе сюди,
але сподіваюся, ти зрозумієш
і те, що тобі є на кого покластися.
І цілком нормально попросити в них про допомогу.
Я розумію, що сама не досягну того, чого хочу.
Я справді відчуваю, що готова.
Ми теж у тебе віримо.
-Так. -Дякую.
Привіт, королево.
А тут наш салон краси.
Я б хотів показати тобі, як можна швидко підготуватися до виходу.
-Добре. -Гаразд?
-Так. -Добре.
А знаєш, що найкрутіше?
Усе це — твоє!
-Серйозно? -Так.
О Боже. Дякую!
Цього тобі має вистачити надовго.
-І це круто. -Так!
Зніми окуляри.
-Добре. -А тепер…
Обожнюю цю штуку. Це сироватка для шкіри SPF 40.
-Ясно. -Це треба пальцями.
Тепер втирай у шкіру.
Боже, твої нігті такі круті. Ти в захваті?
Дуже милі.
У тобі прокидається модель.
Добре.
-Добре. -А тепер трохи пудри.
Так.
Струси трохи пудри й усміхнися.
Отут, де округла частина, і трохи назад.
Добре.
Далі трохи гелю для брів.
Чому ти така мила?
Це ми щойно зробили.
Сироватка, щічки, брови.
-Якихось дві хвилини. -Так.
А тепер ще губки.
Часом сміливі, червоні губи — це все, що нам треба.
Зроби так губами.
Момент істини.
Дякую.
Ой, так гарно.
Помада чудова.
Як у таке не закохатись?
Я почув щось про кохання і подумав: «Мій вихід».
Червона помада?
Ага.
Так красиво.
-Я так тебе люблю. -А я тебе.
-Геть. Ти добре попрацював. -Дякую.
Так, сонце.
Пам'ятаєш, як ми вирішили не ховатися на кухні?
-А говорити з відвідувачами? -Так.
Тому я хочу, щоб ти почувалася собою,
впевнено й знала, що твій продукт чудовий
і сама ти дивовижна.
-І просто красуня. -Гаразд.
Так. Готові?
-Так, Тане! -Так!
Нічого собі!
-Техаська… -Джонатану відняло мову!
Ще не бачив такого!
-Ноги, обличчя, волосся. -Знаю!
Ці ноги?
Так!
-А як ти почуваєшся? -Чудово.
-Справді? -Так.
Я б носила це щодня.
Я так тішуся!
Останній лук.
-Готові? -Так!
Виходь, Саро.
-Так! -Тобі так підходить!
Ти така стильна. Тобі тільки на подіум.
Хто ти?
Бум. Так.
Тане, шикарний прикид.
Я знаю. Дякую!
Час побачити нову пекарню.
Добре. Я залюбки. А ти?
-Так. -Я поведу.
Може, підемо в цьому прикиді лобіювати Ілона Маска вкладати гроші?
Подивіться.
-Я такий схвильований. -Так.
До речі, зараз дефіцит боба-чаю.
Ще одна відкрита ніша на ринку.
Знаю.
Можна стати на розі вулиць і пропонувати бобу й пончики.
До речі, боба означає «груди» китайською.
Тому якби стала така на вулиці…
Скільки ще?
-Одну хвилину. -Чудово.
-Треба було зав'язати тобі очі. -Агов!
Ми зав'язуємо очі! Круто!
О-Ем-Джі!
-О Боже! -Боже.
-О-Ем-Джі Скві! Ця фраза… -Правда ж?
Ти це чула? Зараз сама побачиш.
Точно нічого не бачиш?
-Хіба що твоє взуття. -Добре.
Так. Готова?
Три, два, один.
-Скві! -Скві!
-О Боже! -Правда?
Вау!
Скажи?
Тепер видно здалеку.
-Так, нова вивіска! -Її видно за кілометр.
Трохи затінку від сонця.
-Дякую. -І ліхтарі.
-Добре, що ти їх залишив. -Це так класно.
Ого!
Тут так гарно!
О Боже.
-Ого. -Нічого собі!
Круто!
Так!
Яка вітрина!
Тепер маєте вітрину. І кімнату для підготовки.
Тут тепер стільки місця.
-Правда? -Це круто.
-Там твій неоновий знак. -Ага.
Дуже класний.
Нова мармурова підлога.
Це круто.
Оце так.
-Дуже крутий прилавок. -Так.
Дякую, Боббі.
Я ніколи не вивчу твій бізнес, як його знаєш ти,
але в цих рисових пончиках золота жила.
-Тому я звернувся до «Ґолдбеллі». -Ого.
Це така чудова платформа, де будь-який шеф-кухар може доставляти
свої товари по всій країні.
Вони подивилися на ваш сайт, і їм дуже сподобалось,
і якщо ти не проти,
вони допоможуть тобі все організувати.
Дякую.
Сподіваюся, ти не робитимеш знову кожен пончик сама.
-Дякую, Антоні. -Нема за що!
Я дуже вдячна.
Ого.
Божевілля.
-О Боже. -Сюрприз!
О Боже!
Які гарні кучері!
Що думаєш?
Це щось неймовірне.
Там уже була чудова основа.
У Сари були чудові ідеї.
Але сподіваюся, цей тиждень нагадав Сарі,
чому вона взялася за цю справу й так її любить.
Ми лише додали їй енергії.
Так.
Лише те, що ви тут, так багато для мене значить,
бо приємно, що інші вірять у те, чим ми займаємось.
-Так. -Ми віримо в тебе!
-Справді. -Дякую.
Я можу наостанок дещо попросити?
Один, два, три.
О-ем-джі скві!
Супер! Час нам іти.
Дуже тобі дякую.
Сара має знати, що просити допомоги нормально.
Ми віримо.
-Дякую. -Справді.
Так вона відчує зв'язок з тими, хто її підтримує,
але й матиме більше часу на експерименти.
-Па-па, любимо. -Бувай!
Бувайте!
ШТАБ ФЕЄРИЧНОЇ 5 ОСТІН, ТЕХАС
Це пончики з «О-Ем-Джі Скві».
Я весь цей час думав про лимонні пончики.
-Керувати малим бізнесом не завжди легко. -Класно.
А особливо у такі важкі часи, як цьогоріч.
Треба пам'ятати, що кожна деталь має вагу,
в тому числі й ви самі.
Треба постійно бути готовим змінюватися, підлаштовуватися й довіряти людям.
Усе таке апетитне.
-Не хочу хвалитися, але це правда. -Важкий вибір.
І всім іншим підприємцям, які стараються з усіх сил у важкі часи.
Можна мені «Джонатана Ван Несса»?
Так, королево.
Я вас люблю.
Так!
Я вже забув, які вони смачні.
-Такі добрі. -Смакота.
Який твій улюблений?
Лимонний.
Полуничний.
Полуничний, а не лимонний?
-Дякую! -Дуже дякую. Рада бачити.
Взаємно.
-Щось так пончика захотілось. -І мені.
-Візьмемо? -Так.
-Чудово. -Ходімо.
ПОРАДИ ВІД П'ЯТІРКИ
НІ ХВИЛИНИ НА ПРИМІРКУ
Усі ми знаємо, як під час покупок
іноді не хочеться нічого міряти. Маю для вас вихід.
Щоб не міряти джинси чи спідницю,
можна просто прикласти річ до шиї.
Знаю, але це працює, чесно.
Якщо річ охоплює вашу шию ось так, торкається кінцями,
то це ваш розмір, і я вам це доведу.
Підійшло, ні?
Переклад субтитрів: Юрій Бик